The Project Gutenberg eBook of A halottak élén

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: A halottak élén

Author: Endre Ady

Release date: January 10, 2012 [eBook #38541]

Language: Hungarian

Credits: E-text prepared by Albert László from page images generously made available by Internet Archive/Canadian Libraries (http://www.archive.org/details/toronto)

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK A HALOTTAK ÉLÉN ***

E-text prepared by Albert László

from page images generously made available by

Internet Archive/Canadian Libraries

(http://www.archive.org/details/toronto)

Note:

Images of the original pages are available through Internet Archive/Canadian Libraries. See http://www.archive.org/details/halottakln00adyeuoft

Pallas részvénytársaság nyomdája Budapesten.

ADY ENDRE:

A HALOTTAK ÉLÉN

BUDAPEST

PALLAS IRODALMI ÉS NYOMDAI R.-T. KIADÁSA

1918.

Hát ahogyan a csodák jönnek,

Úgy irtam megint ezt a könyvet.

Se nem magamnak és se másnak:

Talán egy szép föltámadásnak.

Se nem harcnak, se nem békének:

Édes anyám halott nénjének.

Ő tudta, látta, vélte, hitte,

Hogy ez a világ legszebbikje.

És úgy halt meg, hogy azt se tudta:

Mi lesz itt az okosság útja.

S ha késlekedik az okosság,

Nem poéta-fajták okozzák.

Jönnek rendjei a csodáknak,

Kiket eddig tán meg se láttak.

Jönnek mindenek, jönnek, jönnek,

De a hiteim elköszönnek.

EMBER AZ EMBERTELENSÉGBEN

Emlékezés egy nyár-éjszakára.

Az Égből dühödt angyal dobolt

Riadót a szomorú földre,

Legalább száz ifjú bomolt,

Legalább száz csillag lehullott,

Legalább száz párta omolt:

Különös,

Különös nyár-éjszaka volt.

Kigyuladt öreg méhesünk,

Legszebb csikónk a lábát törte,

Álmomban élő volt a holt,

Jó kutyánk, Burkus, elveszett

S Mári szolgálónk, a néma,

Hirtelen, hars nótákat dalolt:

Különös,

Különös nyár-éjszaka volt.

Csörtettek bátran a senkik

És meglapult az igaz ember

S a kényes rabló is rabolt:

Különös,

Különös nyár-éjszaka volt.

Tudtuk, hogy az ember esendő

S nagyon adós a szeretettel:

Hiába, mégis furcsa volt,

Fordulása élt s volt világnak.

Csufolódóbb sohse volt a Hold:

Sohse volt még kisebb az ember,

Mint azon az éjszaka volt:

Különös,

Különös nyár-éjszaka volt.

Az iszonyúság a lelkekre

Kaján örömmel ráhajolt,

Minden emberbe beköltözött

Minden ősének titkos sorsa,

Véres, szörnyű lakodalomba

Részegen indult a Gondolat,

Az Ember büszke legénye,

Ki, íme, senki béna volt:

Különös,

Különös nyár-éjszaka volt.

Azt hittem, akkor azt hittem,

Valamely elhanyagolt Isten

Életre kap s halálba visz

S, íme, mindmostanig itt élek

Akként, amaz éjszaka kivé tett

S Isten-várón emlékezem

Egy világot elsülyesztő

Rettenetes éjszakára:

Különös,

Különös nyár-éjszaka volt.

Az akarat cselédjei.

Cselédjei az Akaratnak

Most a századok között,

Mikor így kiütközött

Lelke a szép, ember-fenevadnak:

Mi vagyunk cselédjei,

Cselédjei.

Az akarat – és bús cselédek:

Istenem, én Istenem,

Lehunyom felhős szemem

S talán átkozódni nem rút vétek

Mégis fáj az átkozás,

Az átkozás.

Cselédjei az Akaratnak,

Titkon fájunk most magunk

S csak titkon, hogy siratunk –:

Kiket akartunk szépnek, szabadnak:

Másnak a cselédjei,

Cselédjei.

A fekete Husvét.

Beteg szívem most be tele-nagy,

Milyen jó volna máskor élni,

Máskor s tán máshol:

Láz, virágzás, gyönyörü Husvét,

Jaj, itt nálunk, be fekete vagy.

Mikor halt meg itt a büszkeség

S volt jó itt élni nagy szivekkel,

Tele szivekkel?

Utat készít itt most a Fátum

S letépi Husvét minden zöld díszét.

Hol a magyar százfelé dacolt,

Szívós és bolond erejével,

Szép erejével,

Mely szabadra tört, ágált mégis

S kinek dolga Isten dolga volt?

Rongy, züllöttség, bomlás és boru,

Csoda, hogy még vannak néhányan,

Szegény néhányan,

Kiknek kell még ilyen országban

Szabadságért a harc-háború.

Beteg szívem most be tele-nagy,

Milyen jó volna máskor élni,

Máskor s tán máshol,

Mert itt mindent letép a Fátum:

Fényes Húsvét, be fekete vagy.

(1914.)

Csak rosszabb volnék.

Ha valaha még megállott,

Soha így még meg nem állott

Ember-elme

S lehetnék a fejedelme:

Egy kicsit csak rosszabb volnék.

Nyilatkozik össze-vissza,

(A Föld a vért issza, issza,

Mint a hó-lét)

Csak egy kicsit rosszabb volnék,

Jól-telt szájam be nevetne.

Jól telt szájam be nevetne

S be gyönyörű bosszú lenne

Várva s zárva

Nevetni le a világra,

Ha egy kicsit rosszabb volnék.

Mert ha néha meg-megállott,

Soha így még meg nem állott

Ember-elme

S ha lehetnék fejedelme,

Talán sokkal rosszabb volnék.

Nótázó, vén bakák.

Hogy zúg, zuhog, árad a nóta

Valamennyi vén fiu torkán

S hogy ölte órákig az orkán

Künn őket a próba-mezőkön.

Magyarok, öregek, nótásak,

Bakák, búsak: dacosan, hősön.

Puskaport még alig szagoltak,

De hősök már, mint hősön-holtak.

Így járnak a Végezés ormán

Ezer és ezer évek óta,

Mindig a Halálba loholtak

S el nem hagyta őket a nóta.

Miért? kiért? mikor?: erősön

Állták, mert így rendelteték el

S be szép ilyen végzetes néppel

Ugyanaznak tudni magunkat.

Ez a regéknek ősi népe

S hősi népe túl minden hősön,

Rosszkor jőve s rossz helyre téve

Átugrik Sorsot, Jelent, Voltat.

Fátum és dal népe, ha voltak

Sirok: te megbirtál a véggel,

Busultál, ütöttél, nótáztál

S halsz és élsz: így rendelteték el.

Ember az embertelenségben.

Szivemet a puska-tus zúzta,

Szememet ezer rémség nyúzta,

Néma dzsin ült büszke torkomon

S agyamat a Téboly ütötte.

És most mégis, indulj föl, erőm,

Indulj föl megintlen a Földről!

Hajnal van-e, vagy pokol éjfél?

Mindegy, indulj csak vakmerőn,

Mint régen-régen cselekedted.

Ékes magyarnak soha szebbet

Száz menny és pokol sem adhatott:

Ember az embertelenségben,

Magyar az űzött magyarságban,

Újból-élő és makacs halott.

Borzalmak tiport országútján,

Tetőn, ahogy mindég akartam,

Révedtem által a szörnyüket:

Milyen baj esett a magyarban

S az Isten néha milyen gyenge.

És élni kell ma oly halottnak,

Olyan igazán szenvedőnek,

Ki beteg szivvel tengve-lengve,

Nagy kincseket, akiket lopnak,

Bekvártélyoz béna szivébe

S vél őrizni egy szebb tegnapot.

Óh minden gyászok, be értelek,

Óh minden Jövő, be féltelek,

S hogy szánom menekülő fajtám.

Aztán rossz szivemből szakajtván

Eszembe jut és eszembe jut:

Szivemet a puska-tus zúzta,

Szememet ezer rémség nyúzta,

Néma dzsin ült büszke torkomon

S agyamat a Téboly ütötte.

S megint élek, kiáltok másért:

Ember az embertelenségben.

(1916. szeptember.)

A Föld ébresztése.

Nyujtozz meg és riadj föl,

Szegény, vonagló álmú gyermek:

Alvó, vén, emberes Föld.

Valami rontó csoda vert meg,

Valami álom-babona

S arcodon gyilkosan tepernek

Révületeknek katonái,

Rémületeknek gyilkát

Fájatni a szivedben s fájni.

Csak nyújtózz és riadj föl,

Homlokod hideg verejtékét

Töröld le néma-hökkenőn

S aztán szemeid nézve-nézzék

Az Istent s egyéb találásid

En-szépséged s a boldog békék

Csodálatos és tarka útját

S ha majd emlékezned kell:

Ne emlékezz, mert vonaglásod

Csak álmaid hazudták.

Véresre zúzott homlokkal.

A Mában élni a Jövőért,

Az Újnak tenni hitet:

Valamikor csináltam én ezt?

Mintha valami baj ért volna,

Dobása valakinek,

Homlokomon éles, nagy kő ért.

Harcos valómból kiszakadtam?

Véres-e a homlokom?

Igaz-e csúf menekülésem

Vagy csak véres ésszel, homlokkal

Álmodom és gondolom?

Jaj, be szörnyűen megriadtam.

S mégis most már váltott a kedvem:

Régieket keresek.

Pedig ugy-e nem történt nagy baj?

Tán egy kicsit megzavarodtam

És a szavam kevesebb

S csak még hitből van kevesebbem.

Ugy-e azért tartnak a harcok

S nem változott a világ?

Csak az én vén homlokom vérzik?

A Jövőt is el csak én dobtam

S tagadom a mai Mát?

Én, jaj, a régiekkel tartok.

Drága Tegnap, sebetlen homlok,

Hajh, nagyon szeressetek,

Nagyon szeress éltem leéltje,

Hátha mégis baj van a Földön

És igazak a sebek

S minden Leendő összeomlott.

A rémnek hangja.

Bús gőzösök nyínak s kutyáim

Üvöltnek: ez az éjjel rendje,

Sokasodott hadak és vadak

Hozzák őket gerjedelembe:

Mert a hadak megsokasodtak,

Mert a vadak elsokasodtak.

Ritkított, vén erdők jajjongnak,

Mindörökre hantolt emlékek

Cincognak föl megsüketítőn

S száz kába, rossz szava az éjnek,

Mert az éjnek megnőtt a hangja,

Mert a Rémnek ezer a hangja.

Óh, éjszakák, kutyák és élet,

Hadak, vadak és mai sorsunk:

Akkor voltunk mi derekak,

Mikor még így együtt nem voltunk.

De végig vágott a világon

Valaki, nagyon, a világon.

Minden Külön össze-zsibolygott

S mégis mindenek szét-szakadtak:

Gőzösök, kutyák, hadak, vadak.

De erdők, éjek megmaradtak,

Nagy riadások megmaradtak,

S a kisértetek megmaradtak.

Tegnapi tegnap siratása.

Kezem szomorú áldását hinti:

Óh, tegnapi halott mozdulatok,

Óh, érintések halott kéje,

Óh, tegnapi kis bánataink, ti,

Óh, tegnapi bizakodásaink,

Óh, tegnapi-tegnap igéje:

Noli tangere.

Néztük: az Ember

Különbje magas szivárvány-hidon

Istenülésnek amint neki-vág

És gazdagodik, mind-gazdagodó

Kényességekkel, új ingerekkel

S hogy mégis-mégis szép e hivalgó

Jószág, az Ember: maga a világ.

Ön-imádatunk kelyhe kicsordult

S mindenkiket megitatni akart

Nehéz kedvéből, e drága borbul.

S a ma: didergő; gyászos büszkeség:

„Ne félj!“„Ne osztozz!“ – kis biztatások

Lemészárolt, dicső tervek felett,

Kik élet voltak és többek voltak,

Mint dobott, hulló, apró emberek.

Óh, tegnapi cirkulusok, halott,

Szent ábrák, gyilkos árkokba fultak.

Kezem szomorú áldását hinti:

Óh, tegnapi halott mozdulatok,

Óh, érintések halott kéje,

Óh, tegnapi kis bánataink, ti,

Óh, tegnapi bizakodásaink

Óh, tegnapi-tegnap igéje:

Noli tangere.

Óh, hóhér Idő,

Óh, tegnapi-tegnap igéje,

Megrontásoddal megszépült varázs.

E nagy tivornyán.

Terítve a Föld: lakni tessék,

Tombolj, Világ, most szabadult el

Pokloknak minden pokla rajtad,

Ha akartad vagy nem akartad,

Hollókkal és kóbor kutyákkal

Kész a lakoma, kész az egység.

Véres bor koponya-pohárban,

Hajtsd föl, Világ, idd ki fenékig,

Idd ki hősiesen és bátran:

Most már mindegy, most rohanj végig,

Végig a Téboly zöld-vér-útján.

S Téboly, most már ne szemérmeskedj,

Szakadnak a vásznak, szakadnak,

Eljött az álmodt minden-mindegy,

Esküdjünk a mindent-szabadnak,

Bőrünk úgyis ördögök bőre:

Lakomázzunk s aztán – előre.

Ha tivornya, legyen tivornya,

Olyan mindegy, élni, nem élni

S gyáva-e az ember vagy hérosz,

Olyan mindegy: van-e tán még rossz

S van-e még tán megbecsülendő?

Herold-csizmám egy kicsit sáros,

De jövök vígság-hirdetéssel:

Ordíts, kapu és kiálts, város,

Kárhozzatok, most van a napja

S akinek van még virradatja,

Ne haljon meg kárhozás nélkül.

Egész világ szőttje kibomlott,

S én egy nyomorék fonál hurkán

Még mindig csak bénán zsibongok?

Mit törődjünk elmultak voltján?

Terítve a Föld, lakni tessék:

Éljünk dögig e nagy tivornyán.

Mai próféta átka.

…A föld rakva vérnek itéletivel és a város rakva álnoksággal… Békességet keresnek, de nem lészen. Egy romlás a másikra jő… (Ezékiel próféta 7.)

Alázottnál jobban alázva

Vizsgálom szívem, izmom, kedvem:

Hol a próféta őrült láza,

Mely fölőrjöng, tombol az Égre?

Hát már az átkoknak is vége?

Úgy szakadtunk be a Pokolba,

Mintha korbácsra s térítésre

Dühünk, hangunk sohse lett volna?

Öldöklő angyalai az Úrnak

Soha így meg nem öltek Múltat.

Már nem tudjuk, mit veszítettünk,

Nem gyilkol új vesztések gondja,

Dermedett álom minden tettünk

S minden álmunk egy dermedett tett:

S vagyunk ördögnél esettebbek.

Már csúfja minden állatoknak

Isten híres sarja, az Ember

S a próféták is csak makognak.

Még mélyebb Pokol, még több Nincsen: –

Ezt add, Híres, ezt add, Te Isten.

MAG HÓ ALATT

A sirató siralma.

(Mit adhatnék?) Porlandó szégyen

Vagyok már csak, ki idejében

Érzi szégyenes voltát.

Kivert bikának sorsa biz ez,

Ki elveszti a csordát.

(Mit tehetnék?) Egy kis halállal,

Kit lelkem oly örömmel vállal,

Csúnyákat letörölnék?

Borzasztóan sok a csúnyaság

S mindegy: halnék vagy ölnék.

(Mit futhatnék?) Egy-két határt tán,

S aztán csalódottan megállván

Szídnék föl az egekre

S mégis torpannék hasztalanul,

Őrjöngve és nevetve.

(Mit sírhatnék?) Amit szabad volt,

Már elsírtam, ekkor és akkor

S ne is beszéljünk róla:

Én vagyok a magyar bánatok

Legvertebb siratója.

Intés az őrzőkhöz.

Őrzők, vigyázzatok a strázsán,

Csillag-szórók az éjszakák,

Szent-János bogarak a kertben,

Emlékek elmúlt nyarakon,

Flórencz nyarán s összekeverten

Búcsúztató őszi Lidónak

Emlékei a hajnali

Párás, disz-kócos tánci termen,

Történt szépek, éltek és voltak,

Kik meg nem halhatnak soha,

Őrzött elevenek és holtak,

Szivek távoli mosolya,

Reátok néz, aggódva, árván,

Őrzők: vigyázzatok a strázsán.

Őrzők, vigyázzatok a strázsán,

Az Élet él és élni akar,

Nem azért adott annyi szépet,

Hogy átvádoljanak most rajta

Véres s ostoba feneségek.

Oly szomorú embernek lenni

S szörnyűek az állat-hős igék

S a csillag-szóró éjszakák

Ma sem engedik feledtetni

Az ember Szépbe-szőtt hitét,

S akik még vagytok őrzőn, árván,

Őrzők: vigyázzatok a strázsán.

Várnak a táborozók.

(Emlékezés párisi nyarakra.)

Elém most régi nyarak vonulnak,

Páris keblén amikor számüzötten

Rejtettem el bús, dühös arcom

S esküdöztem:

Tatár-dulta földem sohse lát.

Kedveim mint váltogatták egymást,

Hányszor nőttem és buktam a hitben,

Hogy jók haragja s épülése

Soha itten

Vért új vérrel se moshat le már.

Óh, párisi, dacos bujdosások,

Ti őriztetek meg fiatalnak,

Ki, im, beérte és bevárta,

Míg akarnak

És mernek is az én társaim.

Új nyár érleli régi vetésünk

S a sok régi, fult párisi nyárra

Úgy gondolok, mint áldott, lelki

Barrikádra,

Ki megvédett az új harcokig.

Tüzelj, Nap, csapkodj vad, nyári zápor,

Hitek s dult mezők már kinyiltak

S kardot verve vas-keresztjéből

Régi sirnak,

Megyek: várnak a táborozók.

(1914. junius.)

A tábor-tűz mellett.

‚Sok a fenyő-rud, magas a máglya‘

„Ne félj, cimborám, csak az Isten látja.

Hol járnak óta császár vitézi?:

Az mi lángunkat csak az Isten nézi.“

‚Régibb üdőkben vitézkedésnek

Más becsülete volt és több a vitéznek.‘

„Most áruk csupán van zsoldosoknak

Az bús harcoson kik csak somolyognak.

Romló országban virtus rongy jószág:

Tegnap vitézek, ma vagyunk csak kószák.“

‚Rakjam hát lángra bús, redves kedvünk?‘

„Ne bántsd, azért csak tovább vitézkedjünk.

Szétszórt máglyáink míg ki nem hunynak,

Álmodjunk harcot szegényi magunknak.

Sötét a világ, kell tüz, ha lobnyi,

Kell a gyujtáshoz mindég újból fogni.“

‚Jó éjszakát, ni, virrad a lápon.‘

„Jó reggelt mégis, hajh, bajtárs barátom.“

(1914. május.)

Levél a Végekről.

(Érmindszent, 1914. junius.)

Be jó lehet, hol a fegyver ragyog,

Be jó csatára kelni,

Ifjú, bizó seregek élén.

Hiszen rég szórtam én is a magot,

Börtön-mult is diszlik mögöttem.

Mégis úgy kinoz, úgy fáj,

Hogy régi dühvel, karddal

Nem ott az élek élén,

De buta ködű Végeken vagyok.

S hogy ami merészséget

Ezer harcos szívbe beloptam,

Távol a derék-hadtól,

Tétlen, itt belőlem kilobban,

S hogy jómagamért helyt nem állok,

Bár nem kivánja senki jobban

Alkalmát a vallás-tevésnek.

Be jó lehet, hol a fegyver ragyog.

Lássanak fakó paripámon

Rohanni elől a fiatalok:

Ott vagyok hittel, multtal,

Árnnyal és merészséggel

S talán holnap ott termek

S a végbeli vitézzel

Megint szembe-állhatnak

A régi, agg, vásott ellenfelek.

Testvéreim, bajtársak,

Feledni nem szabad és nem lehet

A régi kezdő társat

S milyen szép lesz, ha fiatalodott

Izmaimmal nem vénhedt másnak,

De a régi vitéznek látotok:

Reátok segitségre

S ellenségre csapásnak.

Elhanyagolt, veres szívünk.

Sebeink megújulhattak százszor,

Úgy adta az Élet:

Támadtak a magyar sebeknél

Mindig tüzesebb kelevények

S mi árván, porban üszkösödtünk.

En-sirásunkat végigsirnunk

Hangosabb sirások

Nekünk soha meg nem engedték:

Úgy licitált reánk, mint vásott,

Kegyetlen uzsorás: a más sors.

Ha harcaink parázsa lobbant,

Világok gyultak ki,

Sohse tudott az igazsághoz

Igazunk minket eljuttatni:

Hamupipőke a magyar kín.

Mégis és újra: föl a szívvel

Mi véres szívünkért,

Mi kinunkért, mi bánatunkért,

Mi szegény meggyötrött hitünkért,

Ha orkánzik a Mindenség is.

Harcunk a magyar Pokollal van,

Mindent erre tettünk,

Ennek a kapuit döngetjük,

Ezé a harcé lelkünk, testünk,

Ez vesztünk vagy győzelmünk: sorsunk.

Mag hó alatt.

Gyötrött és tépett magamat

Régi hiteibén fürösztve

Vérből, jajból és lángból

Szedegetem össze

S elteszem mint életes holtat.

Kell még Tegnapról hiv tanu

S kell talán az én hadi-sarcom,

Hogy drága mementóként

Fölemeljem arcom

Egy új emberű új világra.

Vád nélkül széttekintgetek

Majd vertségek és diadalmak

Földjén, hogy a kaoszból

Harsos igét halljak

Vagy harsos igét én hallassak.

Hős emberségem, várakozz,

Szép álmokat aludj, lefénylett

Jós és jó magyarságom,

Hívni fog az Élet

S föltámadások örök Rendje.

Most tél van s szegény mag-magam

Megnémítve és behavazva

Rendeltetés hitével

Őrzöm meg tavaszra,

Igazimnak sarjadásáig.

Kurucok így beszélnek.

Nekem, pajtás, úgyis mindegy,

Farkas esz meg, ördög esz meg,

De megesznek bennünket.

Medve esz meg, az is mindegy,

Az a szomorú és régi:

Véletlen, ki esz minket.

S az a szomorú és mindegy,

Hogy jó időben bennünket

Sorsunkra mi se intett.

Nekem, pajtás, úgyis mindegy,

Bánja fene, hogy ki fal föl

Buta, bús mindegy-minket.

(1915. április.)

Az igazi szó.

Hogy telik erőből

Úgy adta az Isten,

Megértem és kibirom,

Ami vérlik itten

S lesz utána szóm.

Kosarazott szájjal,

Lefojtott tüdővel

Mégis, most is azt hiszem:

Elmondok idővel

Kegyetleneket.

Valamikor jó lesz,

Jó lesz megszólalni,

Csuf, nagy özön-vér után.

Jön sok galamb, talmi

S jó lesz jó galamb.

Jó lesz szenvedéssel,

Jó lesz majd nagy kínnal,

Sok mindent elmondani,

Mit most a Rém hízlal:

Az igazi szót.

A mosti március.

Szeretett és dalolt márciusok

Hervadt bokrétáját bedobom

Űzetve és, hajh, már nem űzve,

Ebbe, a ma mindent beharapó,

Rettenetes, fekete tűzbe

S így üdvözöllek, mosti március.

Sokszoroztam nagy emlékeidet,

Álomjáró és csoda-hivő

Szívvel tapostam sugarakban,

Harcoltam az örömös Jövőt

És most, miként te, úgy maradtam:

Üszkös-bénán, szép mosti március.

Mi lesz, ha a hívőség megszakad?

S az emberek nagyon keserűn

Néznek a márciusi napra?

Zászlózott, híres, nagy céljait

Az Ember gunnyal megtagadja?

Rettenetes a mosti március.

Ejh, legyen a sugár mégis a Napé

S tapossanak benne víg fiuk

Olyan hittel, mint én tapostam

S, ó Sors, hittetni tovább is akarj

Vidámítóbb, más márciusban

S én elbocsátlak mosti március.

(1916.)

Az ütések alatt.

Csatát vesztvén alig csatázva:

Homlokunkat nem ékesíti

Hős, szent bukás vér-glóriája

S daccal nem nézhetünk az Égre:

Kevesen voltunk, buktunk s vége.

S mégis – be különös egy ország –

Megint dacosodnak a szemek,

Keményre száradnak az orcák

S ijjesztő, síri némaságban

Megint fölszánt magyar világ van.

Így volt ez itt századok óta:

Ezt a zúzott, vert fejű magyart

Mindig ütés tartotta, óvta,

Vert hencegések, törött álmok

Után: még konokabban állott.

Gyér seregünket széjjel-verték

S ránk rakta a cudar uriság

Az élhetésnek minden terhét.

S mert ránkszabadult minden vétek,

Azért lesz itt újból is élet.

(1914. január.)

Egyszer volt csak.

(Dózsa György emlékének.)

Egyszer volt itt lakodalom,

Nagy, igazi lakodalom,

Mikor ez ország vőlegénye

Dózsa György volt

S egy-egy hős tavasz-hajnalon

Ezer helyütt lángolt öröm-tűz.

Egyszer volt vulkán ez a föld,

Erő és láva ez a föld,

Mikor a harag, bosszu és cél

Összeállott

S itéletes viharba tört

S Dózsák, nem császárkák, üzentek.

Egyszer volt itt a Hit merő,

Moldvától Rómáig merő,

Mikor becsülettel és irtva

Támadt, végzett

Minden becsületes erő

Hurkot tépve, csóvákat vetve.

Egyszer volt itt a Sors kegyes

Bukásban is nagy és kegyes,

Mert azt üzentük a világnak,

Mit ma kéne

S mit azóta nem érdemes,

Mert holt vulkán a régi vulkán.

Egyszer volt itt forradalom,

Hites, igaz forradalom,

Rendet, igazságot csináló,

De Dózsákkal

S azon a hősi hajnalon,

Mikor gőgősen nem alkudtunk.

Egyszer volt itt egy kis remény,

De véres és tüzes remény.

Jönnie kell új Dózsa Györgynek

S fog is jönni.

Jaj, félek, meg nem érem én

S ti se, drága, csüggedt bajtársak.

(1914. május.)

Krónikás ének 1918-ból.

Iszonyú dolgok mostan történűlnek,

Népek népekkel egymás ellen gyűlnek,

Bűnösök és jók egyként keserűlnek

S ember hitei kivált meggyöngűlnek.

Ember hajléki már rég nem épűlnek,

Szivek, tűzhelyek, agyak de sérűlnek,

Kik olvasandják ezt, majd elképűlnek,

Ha ő szivükben hív érzések fűlnek.

Jaj, hogy szép álmok ígyen elszőrnyűlnek,

Jaj, hogy mindenek igába görnyűlnek,

Jaj, hogy itt most már nem is lelkesűlnek,

S mégis idegen pokol lángján sűlnek.

Itt most vér-folyók partból kitérűlnek,

Itt most már minden leendők gyérűlnek,

Itt régi átkok mélyesre mélyűlnek:

Jaj, mik készűlnek, jaj, mik is készűlnek?

Hegedűs fickók többet hegedűlnek,

Olcsó cécókon ezerek vegyűlnek,

Rút zsívány-arcok ékesre derűlnek

S íjjedt szelidek szökve menekűlnek.

Lámpás, szép fejek sután megszédűlnek,

Emberségesek igen megréműlnek,

Ifjak, kik voltak, hoppra megvénűlnek

S a Föld lakói dög-halmokba dűlnek.

Bús kedvű anyák keservesen szűlnek,

Labdázó fiúk halálba merűlnek,

Ős, szép kemencék sorjukban elhűlnek

S kedvelt szűzeink uccára kerűlnek.

S szegény emberek még sem csömörülnek,

Buták, fáradtak és néha örűlnek,

Szegény emberek mindent kitörűlnek

Emlékeikből, mert csak ölnek, ölnek.

Szegény emberek ölnek és csak ölnek

S láz-álmaikban boldogan békülnek,

S reggelre kelvén megint megdűhűlnek,

Kárhoznak, halnak, vadakká törpűlnek.

Halál-mézőkön bitófák épűlnek,

Nagy tetejükre kövér varjak űlnek,

Unják a hullát el- s vissza-röpűlnek,

De az emberek meg nem csömörűlnek.

AZ ELTÉVEDT LOVAS

Ház jegenyék között.

Hol sűrülnek a jegenye-fák

S hol babonásak a vidékek,

Sok folyosójú, szép kriptákban

Reggelnek korán

Álmos, hideg, vén és árnyas az Élet.

Kövült arcokra süt be a Nap

S a puha szőnyeg: síró márvány

S előttük halk háló-termeknek

A lyány-had vacog,

Riszálni felejt, holtak között járván.

Dél múlik: hideg és hidegebb

Egyre az alkonyatig minden:

S lámpáskor minden összecsöndül

Valami meleg,

Ébresztő, fogó és fölséges rímben.

Lidérc üli meg a jegenyét

S benn, babonás házban kigyulnak

Termektől a cseléd-ajtókig

A Nap-riadott

Csókok, esték, vágyak, eskük és multak.

Mikor szikráznak a jegenyék

S jön az alkonyat sunyi csendben

És kigyul a nagy-nagy kripta-ház,

Olvad és kigyul

Legmindenfélébb, bolond szerelemben.

Az alkonynak ős órája üt,

Mikor már-már jönnek a lázak,

Jegenye lesz a ciprusokból

S hős jegenyék

Körülálljuk s befödjük ezt a házat.

A fajtám sorsa.

Mert gyáva volt és szolga volt

S életét élni sohse merte,

A Sors, a sorsa

Hajh, be megverte, be megverte.

Most itt várhatja a Pokolt

Szórva, megtépetten, ritkulva

S a Sors, a sorsa,

A sorsa búsabb, mint a multja.

És most a multja bünteti

Fekete korbáccsal, keményen,

A Sors, a sorsa:

Hogy éljen? vagy hogy már ne éljen?

Rossz, drága fajta, ki felé

Kerekedtek mindig a latrok,

A Sors, a sorsa

Bűnben, vészben és bennem harsog.

Jaj, vajjon mit akar vele

Ezredek bűne, súlya, átka,

A Sors, a sorsa:

A sorsom nagy tragédiája?

Elmenni távolra, pusztulni.

Öreg Szilágyság, öreg a fiad,

Nagy pusztulásod hiába hivat,

Pusztul itt minden, nem Te egyedül

S én elmegyek Távolra pusztulni

Fiadul, kezesül.

Méla szépséged hol nevelgetett,

Nem mehet el beteghez a beteg

S nem ámulhat el hires tájakon,

Hisz szomoruságra változtál el,

Seb lettél: fáj nagyon.

Fáj a közelség: messzire megyek

S az ősi Tuhutum-hágta hegyek

Felejtődjenek, halványodjanak

S minden az itthoni pusztulásból:

Nekem elég marad.

Be furcsa, mikor mellünkben sírunk,

Be furcsa, hogy ilyeneket írunk

Ma, amikor úgy röpül a világ

S csak a magyar lantos nyög és kérdez,

Mint egy régi diák.

Fáradtan biztatjuk egymást.

Zászlónk lehanyatlik untan,

Fáradtan biztatjuk egymást,

Bizunk még, de nem magunkban,

Be gazdátlan, be keserves bizodalom.

Szivünk is már olyan terhes,

Fölemelni hogy nem tudjuk,

Csak hazudjuk, hogy szerelmes:

Parazsai feketedő tegnapiak.

Babonáink megfakultak,

Csodáink elesteledtek,

Jövőink eleve multak,

Csak szégyeljük ezt a vén gyászt bevallani.

Öreg vitézink ühmögnek,

Ifju bajtársak lázadnak

S így megy a had, megy a ködnek:

Siker utját kedvetlenül keresgeti.

Valahol utat vesztettünk,

Várat, tüzet, bizodalmat,

Valamiben késlegettünk

S most harcolunk kedvet vallva kedvetlenül.

Zászlónk lehanyatlik untan,

Fáradtan biztatjuk egymást,

Bizunk még, de nem magunkban,

Be gazdátlan, be keserves bizodalom.

(1913. november.)

A mesebeli János.

Bajban van a messze város,

Gyürkőzni kell a Halállal:

Gyürkőzz, János, s rohanj, János.

Királyfiak s nagy leventék,

Ha palástjukat ott-hagyták:

Rohanj, ha rongy is a mentéd.

Mesebeli király-lyánnyal

Hogyha akarsz találkozni:

Hadakozzál a Sárkánnyal.

Csak a mese s csak az átok

Tartott eddig így-úgy is még

S jók e csakok s e csalások.

Így csináltad ezt már régen,

Van egy kis tapasztalásod

Csalatásban és fenében.

De csinálod, mert csinálod,

De csináld, mert erre lettél,

S ha már álltad, hát kiállod.

Vagy nem állod s megbénultan

Gunnyasztani fogsz, ha merhetsz

Öreg bűnödön, a Multon.

Kellesz a nagy arénára

Akkor is, ha életednek

Életed lesz majd az ára.

Ha már egyszer idegenbe,

Valamikor ide bujtál,

Rohanj jól kimelegedve.

A király-lyány: mese, János,

De nincs élőbb a mesénél

S mese ellen minden káros.

Bajban van a messze város,

Gyürkőzni kell a Halállal:

Gyürkőzz, János, rohanj, János.

Az eltévedt lovas.

Vak ügetését hallani

Eltévedt, hajdani lovasnak,

Volt erdők és ó-nádasok

Láncolt lelkei riadoznak.

Hol foltokban imitt-amott

Ős sűrűből bozót rekedt meg,

Most hirtelen téli mesék

Rémei kielevenednek.

Itt van a sűrű, a bozót,

Itt van a régi, tompa nóta,

Mely a süket ködben lapult

Vitéz, bús nagyapáink óta.

Kisértetes nálunk az Ősz

S fogyatkozott számú az ember:

S a domb-kerítéses sikon

Köd-gubában jár a November.

Erdővel, náddal pőre sík

Benőtteti hirtelen, újra

Novemberes, ködös magát

Mult századok ködébe bujva.

Csupa vérzés, csupa titok,

Csupa nyomások, csupa ősök,

Csupa erdők és nádasok,

Csupa hajdani eszelősök.

Hajdani, eltévedt utas

Vág neki új hinárú utnak,

De nincsen fény, nincs lámpa-láng

És hirük sincsen a faluknak.

Alusznak némán a faluk,

Multat álmodván dideregve,

S a köd-bozótból kirohan

Ordas, bölény s nagymérgű medve.

Vak ügetését hallani

Hajdani, eltévedt lovasnak,

Volt erdők és ó-nádasok

Láncolt lelkei riadoznak.

A régi sereglések.

„Mária, Jézus“, – igyen seregeltek

Kósza legény, asszony és gyermek

S liliom-lyányok drága csapatai.

Nem tudták: miért, hová, merre futnak

Neki-vágtak a Halál-útnak

Büszkén, tébolyosan és énekelőn.

Istenes tébolyok szentelték őket

S küldte Dögbe szegény hivőket

S miért s miért nem? ők elindultanak.

Előttük szállt szent csalogató mámor,

Előttük gajdolt hangos kántor

S utánuk e bolond és szép seregek.

Elbódultan talán ma is még mennek,

Neki Pokolnak, neki Mennynek:

Drága, jó magyarok, szép-zavarosak.

„Mária, Jézus“ – ti megcsináljátok:

Egy csöppnyit lanyhuljon az átok

Kicsi fajtámnak vérző csapatain.

A harcok kényszerültje.

Nem kivánta lelke-teste,

De harcolni mégis harcolt,

Kereste vagy nem kereste,

De harcolni kelletett.

Embereit úgy prédálta,

Mint nációk legelsője

S nem volt soha olyan drága,

Mit vérként nem hullatott.

Hajh, vajjon mi lesz belőle,

Ennyi sok, ostoba vérzés

Elvette az erőt tőle

Avagy új erőt adott?

Élünk vagy nem?

I.

Élünk? – úgy-e nem élünk?

Valakinek rossz álma

Lidérc-seregre válva –:

Csak rossz álom vagyunk mink?

Vagy élünk? – mégis élünk?

S a megdühödött poklok

Népe, e véres, bomlott:

Valósággal mink volnánk?

Mért tudjuk azt, hogy élünk?

Mért nem bátrabb a téboly

S minden értést, mi még volt,

Mért nem söpör világgá?

II.

Mocsok a szivünk és agyunk,

Sirván siratjuk, hogy vagyunk

S hogy van, még van, az Élet

S hogy tudunk, mit se tudva

S utunk a latrok utja,

Holott Jézusokként kezdtük.

Véres a szivünk, a kezünk,

Születésünkkel vétkezünk

S most vétkeink tobzódnak.

Mért hivtak meg bennünket?

S a Vak-Sors miért büntet?

Nem elég, hogy (tán) élünk?

A nagy hinta-játék.

Nagyot lökött rajta pár csalafinta

S messziről milyen pompás volna bámulni:

Nini, a hinta!

Hogy lóg az öreg sötét Föld,

Hinta, palinta.

Talán-talán, nagyon messziről, mintha

Pénztelen gyermekekként a vásárban

Hivna a hinta

S talán, messziről, sóvárognánk:

Hinta, palinta.

Több bizodalom vágya.

I.

Vállalom fél-kimaradásom

Minden átkát

S kényszeres, tompa énekemet,

Mint megcsalt mátkát

Küldöm el, hogy szánjátok.

Vállalom az én magyar gyászom

S azt a vétket,

Hogy eljövendő bánásokat

Előre élek

S jajgatok, hogy ti biztok.

II.

Csak egy kicsit több bizodalommal

Volnék és két karommal

Emelném föl a krisztusi keresztet,

De lelkem bús és veszteg.

Mint ragyogna az én jó magyarságom

S tagadnám minden átkom,

Minden csunya Jövő-gondot kivetnék:

Csak egy kicsit hihetnék.

(1915. augusztus.)

Elfáraszt a várás.

Siratom, hogy sokat szóltam,

Biztattam és eligértem,

Mert járnom kell

Most bénán is, csúszva térden.

Járni, tenni, igazolni

Hiveknek tett hűség-esküt,

Fölemelni

Minden elém-dobott kesztyűt.

Élni, mintha kedvem volna,

Igérgetni úgy, mint régen

És gyűlölni,

Ki már nem is ellenségem.

Már békülnék, megbocsátnék,

Hogyha nékem megbocsátnak,

De tett eskük

Unszolnak és nem bocsátnak.

Lázat, mely meghalni sem hagy,

Csillogást, mely lankad, restül,

Be itt hagynék,

Ha szabadna, mindenestül.

De ki kérdez, választ várjon,

Ha nem is kell már a válasz.

Választ várok

S ez a várás úgy elfáraszt.

(1913.)

Kétkedő, magyar lelkem.

Én seregem és én népem,

Szeretlek én mindenképpen.

Hogyha szaladsz üzőn s üzten,

Megrajonglak buta tüzben.

Fájsz, hogy így vagy, fáj, hogy látlak

A Sors bús uszitottjának.

Fáj, hogy az én éles torkom

Ma hurokkal, bénán hordom.

Disznók állnak most elébem

Röfögően és negéden.

S orditó és intő vágyam

Belepusztul a muszályban.

Szeretnék sereget szedni,

Sok-sok mindent vissza-venni.

Bár csalódna holtát-lelten

Én kétkedő, magyar lelkem.

(1915. szeptember.)

Két kuruc beszélget.

I.

‚Nagy tüzet csináltunk

Ugy-e, Józsa testvér,

Hogyha most szalonnád volna,

Bizony hogy süthetnél.‘

«Komám, eltévedtünk.

Nagy ez a sötétség,

Fölgyújtottuk a világot

S nem látunk egy lépést.»

‚Ordasokkal élünk

Nádban, gazban, sárban,

Mi a célunk, mi a célunk

E nagy bujdosásban?‘

«Hadd el, komám, hadd el,

Hadd el, komám, mindegy.

A Mennybéli régen-régen

Erre küldött minket.»

«Majd eligazitia,

Hogyha jónak látja.

Addig pedig kóborogjunk

Tovább a világba.»

II.

‚Tegnap ott, máma itt győzelem-tort ülnek‘

«Nem leszünk ott, pajtás, mikor megbékülnek.»

‚Hallom, pajtás, holnap nagy csatába visznek.‘

«Minket mégha győzünk, úgyis kisemmiznek.»

‚Ez a gyászos világ viseli a láncot.‘

«Ejh, ahol nincsen tűz, ropják ott a táncot.»

«Csak vén kurucoknak keserű az élet,

Otthon cifrálkodnak gyönge fehérnépek.»

«Itt is elárulnak, ott is elárulnak,

Nem való ez nékünk, csupán csak nagy úrnak.»

‚No meg zsebrákoknak, úgy-e, koldus társam?‘

«Bár az otthonomat soha már ne lássam.»

«Nincsen is már otthon, nincsen is már semmi,

Jó lesz, pajtás, holnap a csatába menni.»

‚Pedig be sok kedvvel jöttünk a halálba.‘

«Verje meg az Isten, aki kitalálta.»

III.

‚Deres füvet eszik

Jó lovunk s lelkünk, Cseke pajtás.‘

«Mindegy már, cimbora,

Majtény innen csak egy jó hajtás.»

‚S ha Majtényban leszünk,

Mondd csak, pajtás, végre mit értünk?‘

«A szent szűz Mária,

Patronánk: imádkozik értünk.»

‚Hátha majd a síkon

Urak titkai fölborítnak?‘

«Legalább, legalább

Híre lesz a majtényi síknak.»

‚Ilyen kevés magyar

És ilyen sok-sok régi ellen.‘

«Hát maradjunk, cimborám,

Hitben, hűségben, szeretetben.»

«Ha senki sem marad

Becsületesnek, hűnek, jónak,

Vigyázz, mert akkor is

Nagy barátaid fognak, óvnak.»

A HALOTTAK ÉLÉN

Obsitot se kapok.

Élt és irt élet, szerelem s dalok,

Mámorotoktól lassan ballagok.

Be sokat adtam oda értetek

S nekem be kurta kézzel mértetek.

Vagyonom vékony, koldus szemfedők:

Kis áltatás, még kevesebb gőg.

S ha ez se lesz, mi lesz hát majd velem?

Kap obsitot nóta és szerelem?

Életemet, túl a silány derűn,

Nem fogom-e meginni keserűn?

Óh, szerelem s kevéske kis mívem,

Életetek, félek, hogy semmisem.

S az életem, félek, hogy megunom

Hazugság-fogytán és fele-uton.

Obsitom sem lesz bölcs emlékezés,

Áltatás és gőg elfogy e kevés.

Futó homok lepi be a nyomom,

S az asszonyom sem az én asszonyom.

Új arató ének.

Keresztek ülnek a tarlón,

Keresztek a temetőben,

Keresztek a vállon, szivünkön.

Keresztek messze mezőkben

S csak a Kereszt gazdája nincs sehol.

Keresztek az egész földön,

Keresztek tornyon és mellen,

Keresztek a földi jóságon

S égi szózat: „Megérdemlem,

Keresztet mért vállaltam ezekért?“

(1915.)

Hulla a búza-földön.

Ott feledték a havas sikon,

Ásatlan sirján sohasem nő

Szekfü, Isten-fa, bazsalikom.

Elitatódik nagy-csendesen,

S növendékeit veri rajta át

A győzedelmes búza-szem.

S a nyáron majd porhadtan lapul,

Mint megcsufolt madár-ijjesztő

Arany-tengerben fövenynek, alul.

Letipró sorsa már távolba zúg

S belőle és fölötte diszlik

Az Élet, a reményes és hazug.

Az Ősz muzsikája.

Most is együtt a Csönd s a Lárma,

Az Ősz csak bennünk változott,

Ódon és nemes muzsikája,

Ha van szép sziv, ma is megleli.

Szine, könnye, búja a régi,

Nótái is a régiek,

Tud altató szépet mesélni,

De fölváj régi sebeket is.

Szépek, akik ma élni mernek,

Egy-egy feledő mosolyuk:

Drága, élet-folytató gyermek

S minden könnyük felébredt halott.

(1915.)

A halottak élén.

Most a mezőn mindenki veszt

S vér-felhők futnak szabadon

S hű csapatomat most leltem meg.

Most leltem meg a csapatom,

Az Életből kikényszerültet.

Életes, drága jó fiuk,

Óh, halottakként ébredők,

Be szeretőn rántom ki kardom

Árnyas, szent rangotok előtt

S benneteket meg most talállak.

Nem voltak hősibb társaim

Soha, mint a mostaniak,

Fejükön az éjféli holdfény

Eget-verő fényes sisak,

S fejüket friss sirból hozták föl.

Be sokáig várakozék

Én, árvult, társtalan Kain

S im, hirtelen érkeztek hozzám

A társaim, a társaim,

Levitézlettjei a kedvnek.

Mint néztek, hajh, ők valaha,

Mint járták velem a mezőt

Szegény hozzám-testvérisültek,

Jámbor élet-levetkezők

S ím, meredt szemmel mosolyognak.

Mert mind az Életé valánk

S ha lelkünk meg-megütközött:

Csak az Élet áradt túl bennünk,

S ugye, most a sirok fölött

Szeretjük egymás tarka célját?

Be szép, kisértetes világ,

Be jó nekem, be szép nekem:

Most az igazi halaványak

Táborában vezérkedem,

Hogy az Életre mosolyogjunk.

Torony az éjszakában.

Faluja nyár-éji csöndjéből

Fehéren, aggódva kibámul

A torony

S vér-híreket vár a lángoló,

Vénhedt világbul.

Harangjait állatja némán

S az istenének, kinek háza,

Nem üzen,

Áll, remeg és bámul a torony

Megbabonázva.

Az Ég csodálatos felhői

A Holdat rejtegetve úsznak

S a torony

A Holdnak köszön, e mennyei,

Bölcs omnibusznak.

A Hold sokféle tornyot látott,

Sohse sietett, sohse késett,

S nem riad,

Ha telnek e kis Föld-csillagon

Elrendelések.

Tán holnap már vérrel meszelten

Fog csillogni istenes őrünk,

A torony,

S a harcos multnak igéje zúg:

Halunk vagy győzünk.

Tán holnap már a torony hősibb

Vallását vallja vércse-multnak

S fiai,

A harangok, a még álmodók

Össze-kondulnak.

Csak a Hold fog tovább döcögni,

Mint majd a Föld is, ember nélkül

S a világ

Holdfényes torony-romok fölött

Mégis megbékül.

(1914. julius derekán.)

Halottan és idegenen.

Át nem léphető, gyorsan vert hidon

Tulról hozott és túlos az életem,

Olvadt csillag, zuhogó fényű,

De megfagyasztom, hogyha tetszik

S egy dölyfös éjen elhajítom,

Ha rátok ömlő fényessége untat.

Harcok, unom fáradt diadalunkat,

A mindig-fénylés s vallás terheit,

Mi még mindig talán magyarul

Legtöbb, legbúsabb erre itt

És mégis-mégis olyan elhagyott:

Életemet, ez olvadt csillagot.

Okos, fényszóró rendem nincs nekem

S olyan irigy, olyan áldástalan

Mindegyik és mindegyik Istenem

S olyan nehéz és kedvetlen a mámor

Lábamnak és fejemnek és, szivemnek

S úgy nem tudnak engem méltón szeretni.

Tulról hozott és túlos drága semmi,

Életem, már beléd-káprázni

Úgysem tud, mint régen, a szemem

S én, rokona egész világnak,

Szeretője, vágyója, buzditója

Futok halottan és idegenen.

Szomorú hitvallás magamhoz.

Pók, pók, kerge pók én,

Ki nem tudom befonni magam,

S ki nem tudhatok kiszállni sem

Szilajan.

Mint magamat, úgy sajnálni,

Csak mást volna szép,

Üres fazék

A lelkem s nem elég a könnyem.

Sohse voltak a pillanatok

Ilyen szörnyű évek

S hogy vagyok:

E bűnöm még így nem utáltam.

És sohse volt e rettenet,

Hogy utált magam kell becéznem

S így biztatnom:

Hiszek neked.

Emlékezés nagy halottra.

(Jean Jaurès emlékének.)

Gyertek, akik igazán fájtok,

Hadd hallassam nektek a szivemet,

Ezt a némán dobogó átkot,

Ki gyilkolt-hőst próbál pótolni most.

Szaggassuk szét azt, ki ma ember

S számitsuk ki rab, bús mivoltait

S legyünk ostoba szerelemmel

Hozzá, ostoba vétkein felül.

Száznál több oka a magyarnak,

Hogy jó testvérnek vallják mindenütt,

S száznál több gyász annak a karnak,

Melynek békéért kellett hullnia.

Fáj a szivem s nehéz üzennem

És mindeneket meg nem mondhatok,

De nagy halott, ölt testvérem bennem

Úgy él, mint a Gondolat igaza.

Nehéz idők a jókat irtják

Gyönge bajtársak lágy sziveiből,

De maradnak, akik kibírják

Az időket, igazságot vevén.

Gyertek, akik igazán fájtok,

Hadd hallassam nektek a szivemet,

Ezt a némán dobogó átkot,

Figyeljetek és jól átkozzatok.

Az utolsó hidfő.

(Justh Gyula emlékének.)

Kevély, szabad magyar, királyi gőgű,

De fajod, néped és a fényes álmok

Hódoló, harcos, hős alázatossa:

Nagy temetések idején mentél el.

Vajjon a Halál békült sziven ütött?

S nem azt mondtad-ez Nincsen itt mit keresnem,

Világok csúf mulását nézni meguntam

S új világokra új kínokért lessek?

Fajod és néped rogyadozó lábbal

Az Úr csodáiért már nem is szitkozódik,

Nem imádkozik: önvére e vad partján

Tartja az utolsó hídfőt.

Jaj, hátha azért mentél,

Mert megindulván a Föld, Tenger és az Ég,

Megindulunk mi is mind te utánad

Magyar harcokat más csillagon keverni?

Szegény Zuboly emlékére.

Ha elmentél,

Okod volt rá s minden tettnél

Mondottál egy jó nagyobbat:

A Halált.

Csak hadd fájjon

Szivem e bolond hiányon,

Hogy nem látom bölcs-hunyorgó

Szemedet.

Százegy éjnek

Virrasztója, éber Lélek,

Most is bizton és Neked van

Igazad.

Kincs Gyula emlékének.

Fájt, hogy az arcod

Nagyon sima volt a ravatalon:

Hogy törölhette

Arcodról le a drága indulatokat

A Halál, ez a durva Hatalom?

Bús tűnődésed,

Gondod, búd, békéd és bölcs mosolyod

Hogy törölhette

Arcodról le egy bolond, semmi, hirtelen,

Egy ostoba, leső, percnyi dolog?

Fáj, hogy elhinni

Síma arcú búcsúd ma sem tudom,

S ha rossz szememmel

Téged, hasonlítatlan, összetévesztelek

És sírok a havas országúton.

Nóták piros ősszel.

I.

Piros Ősz, piros Föld, piros Ég.

De a gondolatok ma: kormok,

De a gondolatok feketék.

A gondolatok, a gondolatok.

Piros volt a Gondolat régen,

Ma pedig üszkös, sötét s halott.

Piros volt egykor a szerelem,

Piros volt a husvéti zálog,

Piros a rózsa a kebelen.

Piros a Nyár és a Nyár-utó,

Piros volt minden kis szerelem,

Mely lyány után volt nagyon futó.

A vér is piros akkor talán

S most tengerekben is olyan csak,

Mint bor-folt kis korcsma asztalán.

II.

Piros volt az Úr és a hóhér

S angyalok jártak le a Földre

Egy kicsi-kicsi, piros bókért.

És piros volt a magyar álma,

Mert a kenyér régen kenyér volt

S nem mennyekből lodobott málna.

Piros volt mi nagy törekvésünk:

Siessünk nagyon a magyarral,

Megkéstünk kissé, el ne késsünk.

Nagy magyar bánatunk piros volt,

Igazán igazunkban voltunk

S nem mi csináltuk, ami rossz volt.

Piros magyarság, be elkéstél,

Be rosszabbul mén most a dolgod

Minden régi semmit-tevésnél.

Piros szív, piros agy, piros bor,

Rosszul érkeztünk e világba:

Piros világ és mégis rosszkor.

Piros csók, hit és piros álom,

Sokadik Ősz fordított most meg

Keresztül milliom halálon.

III.

Piros Ősz, piros Föld, piros Ég,

De a gondolatok ma kormok,

De a gondolatok feketék.

A «dies irae».

Szakítni minden földi jókkal,

Kiabálni: le a bírókkal,

Le a Halállal, ki a csókkal,

Nem birkozni a birkozókkal,

El a tettekkel, csitt a szókkal,

De vitatkozni a valókkal

S fölhördülni egy sunyi bókkal.

Ha mégis csak megtart az Élet,

De szép volna ez néha szépnek.

De én már mégis így maradtam,

Fél-élő, de egy szakadatlan

S megférhetetlen síri katlan.

Sokan sirnak majd még miattam

S elsiratják, amit sirattam.

Alkonyulnak, mire virradtam

S igazaimat majd riadtan

Érzik majd egy véres piacban,

Hova befutottak inatlan:

Sokan sirnak majd még miattam.

S akkor szabad csak nekem menni.

Ásít a tükör.

Ásít a tükör,

Hogy gyáván belenézek:

Régi hitvesek búcsúzása,

Késések,

Unott ellenfelek vagyunk mi.

Ásít a tükör:

Egykor mint jó barátok

Bámultuk bámulóan egymást

S az átok

Közénk most fagyasztóan állott.

Ásít a tükör:

Egymást tán elfeledtük?

Milyen furcsák vagyunk, bámultak

Mi együtt,

Egymást nem lelő ismerősök.

Bóbiskálván lehajtott kardomon.

Mint a piros vér a fehér havon,

Visszáját úgy viritná szerte

Énem, e legnagyobb nagy-hatalom.

Úgy sorakoztatná, vértezve itt,

Ha lehetne, kemény attakban

Hős, régi szavait, vitézeit.

De most másé a vér, másé a hó,

És holnapig céltalanul fut

Betyár-ló, hős-ló, szép pej vagy fakó.

S ha lovamat mégis megnyergelem,

Ne űlj mögöttem, oh, sötét Gond,

Nálam mégis kisebb fejedelem.

Bóbiskolván lehajtott kardomon,

Engedem a világot futni

S visszafutni kérőn, hallgatagon.

S akkor megint világ lesz a világ

S mi, az igazi nagy hatalmak,

Kirójjuk rá a penitenciát.

A MEGNŐTT ÉLET

Ifjú szivekben élek.

Ifjú szivekben s mindig tovább,

Hiába törnek életemre

Vén huncutok és gonosz ostobák,

Mert életem millió gyökerű.

Szent lázadások, vágyak s ifjú hitek

Örökös urának maradni:

Nem adatik meg ez mindenkinek,

Csak aki véres, igaz életű.

Igen, én élni s hódítani fogok

Egy fájdalmas, nagy élet jussán,

Nem ér föl már szitkozódás, piszok:

Lyányok s ifjak szivei védenek.

Örök virágzás sorsa már az enyém,

Hiába törnek életemre,

Szent, mint szent sír s mint koporsó, kemény,

De virágzás, de Élet és örök.

A hivalkodó ember.

Csak az a fontos, ami: Én

S minden csak ezért történik

A Föld alatt s a Föld szinén:

Be nagy a hivalkodó ember.

Csak az a fontos: ki vagyok?

S itathatják a világot

Üres, ostoba vér-habok:

Be nagy a hivalkodó ember.

Csak az a fontos, ami: Én,

Halállal és Halál nélkül,

Holott mindenki halni mén:

Marad a hivalkodó ember.

Mikor a világ megveszett

S a minden-jók dögbe hullnak,

Tudom, hogy a legnemesebb:

Szegény, hű hivalkodó ember.

(1916.)

Az öreg Árvaság.

I.

Fiatalon indult s féktelenül

S büszkén, hogy egyedül és fiatalon,

Ifjú, szép magzatom, az Árvaság.

Árvaságom volt első diadalom,

Az Árvaság, mely megöregedett.

Milyen furcsa az ifjú Árvaság,

S hogy szereti magát akkoriban,

Milyen búsan szereti magát.

Néha-néha ok nélkül fölrian,

De nagy-bölcsen s erővel suhan át

A hittelenség áradt vizein

Az Árvaság, az ifjú Árvaság.

II.

Azután a múlások jöttek,

Az Árvaság kezdett megöregedni

S kezdett szivemnek lenni fájó semmi.

S hogy kerestem az asszonyt, aki fájva

Viritson az üres szomoruságra

S az Árvaságra fájdalmat derítsen.

De egyszerre csak: nincsen Isten

És aki van, nem nekem-való Isten.

És mégis-mégis, öreg Árvaságom,

Lesz talán még valami, ami fájjon,

S büszkén fájjon, mint ifjui korodban

S könyörögve, de jobban

S nem gúnyjára az olcsó valakiknek.

S akik egy csöppet hittek

E nagy, szerelmes Árvaságnak,

Öreg Arvaságom, megáldnak.

III.

S megint jön a fájdalom és a sok.

S az asszony, aki úgy megváltozott

S jöttök, mindenkit pótló valakik:

Diadal, Nő és gőgös Árvaság.

S az Árvaság, mely megöregedett,

Emelt fejjel verdesi az eget,

Részegen issza az Élet borát

S újra-álmodja ifjukorát.

Láttam rejtett törvényed.

Rejtett törvényed, Uram, akkor láttam,

Mikor megint vigan szedtem a lábam

S megint nevetett a szemem

S az Élet teljes kórusa

Megint csak énbennem dalolt

S úgy buktam föl, mint buta holt,

Megfagyottan a teljességes nyárban

S fölöttem minden kórusok kórusa:

A Tied, a kegyetlen, zúgva zengett.

Kis Földeden, Uram, úgy dermedt meg

A Nyár s kivált az én nyaram,

Miként Könyvedben irva van,

Szive te sok nazareus szentednek.

Engem rohanó gőz-szekér

Vitt halottan holt reményhez Keletnek:

Megfagytam s lángolt a világ,

Megfagyott az én új ajándék-nyaram

S egy vad zápor a gőzösünkre paskolt.

Szép volt, Uram, szörnyű és tán igaz volt,

Dörögtek a fellegeid

S menny-köved százszor is üzent

Útszéli, tünő fáknak a magasból.

Egy-egy köved nagyon talált

És sohasem válogatott,

Melyik fa pusztul, melyik marad épnek.

Láttam, Uram, akkor rejtett törvényed:

Hogy mit csinálsz: azt Te tudod.

Himnusz a Tavasznak.

Hiszen harsogás a dolga,

Éhes, ékes nagy legény,

De sohse volt ilyen torka,

Ilyen harsány sohasem.

Óh, Tavasz, én úgy szeretlek,

Te nagy, zengő rosszaság,

Zsarolója pajzán kedvnek

S kongó jóság sohasem.

Himnuszod ritkán daloltam,

Mert hogy nagyon te vagyok,

Életem eltavaszoltam

S nem leszek más sohasem.

Óh, életeket fogyasztó,

(Most jobban, mint máskoron)

Életeket lelohasztó

Nem tudsz lenni sohasem.

A megnőtt élet.

Hatalmas, hős, sudaras multnak

Ágai, gyönyörű éveim,

E véres idő-mosolyok,

Igazi lombba most borulnak.

Méltó, nagy tavasza most ért meg

(Túl rémületeken s vágyakon,

Tavalyi kisértéseken)

Az én istenemnek: a Vérnek.

Az Élet szörnyűséges, gazdag

S az én kicsufolt, szent sebeim,

Mint rózsák piros májuson

Egy világ testén fölszakadnak.

Most, ime, itt az életemnek

Átkos és bús magyarázata,

Sejtő kínja, szédülete,

Dölyfe, – ime, honnan erednek.

De e tavaszt lombosan állom,

S megért mindent e megért tavasz.

S olyan nagy most az életem,

Mint óriás grimászú álom.

(1915.)

A szép Husvét.

Odukat és kriptákat pattant

S bús árkokig leér a szava:

Ilyen a Husvét szent tavasza

S ilyen marad.

Miért tudjon Ő az embervérről.

Mikor künn, a Tavaszban

Minden csoda csodát csinál

S minden drága fizetség megtérül?

Óh Tavasz, óh Husvét,

Emberek ősi biztatója,

Csak azt szórd szét köztünk:

Állandó a tavaszi óra

S ilyen marad.

Krisztus támad és eszmél,

Odukat és kriptákat pattant.

Van-e gyönyörübb ennél?

A rabbiság sorsa.

Pétere is ennen-magamnak,

Kakas-szó szólhat már ezerszer,

Dédelgetett énem, vén Mester,

Zsidótalan és szegény rabbi,

Soha-soha meg nem tagadlak.

Soha-soha nem állok rabnak

Őrjöngő népek közepébe.

Nem állhat az, kinek a vágya

A népek és az Isten népe

S a minden vágyak legszebb vágya:

Ez a világ legyen világja,

Ékes, vidám, aki, jaj, ésszel

Embernek mert jönni s meréssel

Szántja, gondolja el e Bolygót.

Nem mondom én, hogy tegnap jól vót

S mindig úgy lesz, hogy egy-két ember

Érdemlődik, kit szerelemmel

Vesz körül a krisztusi dőre.

De már ezért az egy párért is

És magunkért, rabbiságunkért

Előre az igazságunkért:

Csalatni, csalódni, előre.

(1915. junius.)

A Hold megbocsájt.

Savanyun, csonkán, nagy mezők fölött,

Talán tizedszer ilykép, megrabolt,

Balog utasként ballag át a Hold.

Arcán vén kópék fáradt mosolya

S alant szörnyedt, bús sóhajba vesző

Kinjaival mered föl a mező.

Forradásos mező, fukar, kopár,

Rothasztó testét gunyos, halk, hideg

Fényével a Hold öntözgeti meg.

S fagyos fényben a nagy hulla terül,

De messze szélén félénk vándorul

Egy lyány csókos férfiára borul.

Mintha sohse járt volna itt Halál,

Az Élet, ez az eltörött derék

Kigyós örömmel üti föl fejét.

S mert Földre nézni csókért küldetett,

A Hold ujjongva, bizón kiragyog

S száz halál-bűnért küld bocsánatot.

Dal a boldogtalanságról.

Minden, amiben hittünk,

Oda-van, oda-van, oda-van

És szerencsés

És boldog, ki csak önmagáért

Boldogtalan.

Mert minden oda-van,

Minden, amiben hittünk,

Zászlók, kiket ormokra vittünk,

Ma minden oda-van

S boldog, aki boldogtalan.

Boldog, aki boldogtalan,

Mert minden oda-van,

Oda-van, oda-van, oda-van.

Az ősz dicsérete.

I.

Evoé, Élet, be gyönyörű ősz jött,

Talán legszebbik ősze a világnak,

Ma, mosoly-csokrát szórom szét a számnak,

(Megint virul e búra görbedett):

Evoé, Nap, nincsen baj égen-földön.

Evoé, Vágy, a Mind igazolója:

Él az Élet s az Élet nem beteg.

Csuklástól csókon-megistenülésig

Élet, ma hallom csengőn a szavad:

Nem milliónyi ilyen-olyan ember,

De Ember az Isten igérete

S míg ember él, minden győzve halad

Teljesülésig, mit csak ember élt

S a legkülönbek szent vágy-zászlait

Továbbviszik a legkülönb maradtak

S Halál nincs a legfurcsább vágyra itt.

Evoé, Élet, be gyönyörű ősz jött.

II.

Ma belül és hősön élnek a hősök,

Igaz romlása nincsen semminek,

Az ősz megint csiklandós-szomorú,

Ragyogásos, nagy szívek a mezők

S ragyogásos, nagy mezők a szívek.

S ha fájtak a tikkadt, ősi legendák,

Hát új legenda kerül, ami lázaszt.

Talál a Vágy új legyürnivalót,

Rettegő bút és aggodalmat százat

S a vígságos, hatalmas Úr előtt

Az Élet mit öröm-földbe vetett,

Ma is drága és ma is szeretett,

Bár egy magyarul is megkötött sorsra

Minden egyéb ezerszer könnyebb volna,

De él az Élet s be gyönyörű ősz jött.

III.

Támadjatok föl, jól-figyelő ősök:

Én tömeg-Mának nem adtam magam,

Nekem az Ember egy folytonos ember

S nekem semmi ma sem vigasztalan.

Most építem vulkánakra a fészkem,

De fajtámra is mostan figyelek

S most hiszem el, hogy elhinni szabad,

Hogy milliókért élhet egy-néhány.

Dajka-nóták és tanító szavak

Fölzuhognak bíborban egybe forrva:

Sohse vághat rosszat az Ember sorsa:

Im, tábor vagyok gőgben, egyedül

(Be jól van vélem, minden, ami van)

Szívem napos, víg rétként elterül.

(Hallom, hogy az egész föld dübörög

És átkozódnak, kik máskor imáznak):

Ma mosoly-csokrát szórom szét a számnak,

Evoé, Élet, be gyönyörű ősz jött.

(1914.)

A Kraszna völgyén.

A Kraszna völgyén, hol a faluk

Így tavasszal bokréták,

Csináltunk rövid sétát

Boszorkányos, bolond kocsival:

Szép és különös volt az út.

Varsolcot, e vidám falut

Átgázoltuk vidáman

S hozzám illően bátran:

Be szép az Élet és a vidék

Szívnek és szemnek hogyha fut.

Készülés tavaszi utazásra.

(Élek-e én? – éltem-e én?)

Tavasz jön, nagy útra kelek,

Most minden ár elsöpri gátját,

Készítsétek az úti ládát.

Szabad vagyok, szomjas vagyok

S most indultok ti is ragyogva

Az Élet füttyét tul-zajongva,

Gyors, finom, szobás vonatok,

Télből Tavaszba ébresztők, tik.

Rómába is most készülődik,

Yachtját fűtteti a nagyúr

S Cook-nál jegyeztet a szegény.

(Élek-e én? – éltem-e én?)

A Halleluják már előre

„Föltámadt Jézus“-t berzenkednek,

Drága nedvek és drága kedvek

Kapnak csiráztató erőre,

S a tenger álmos, szép, nyugodt.

Az Élet indul mindenütt

És titkos, bűvös hegedük

Mindenféle nótákat pengnek

S a szonáták tréfásan lengnek

Hopszaszák és nóták között.

Bécsi valcer, gondola-dal,

Nigger tánc és francia dalka,

Kóló, csárdás ölelkezik

S minden más ének szent zsivajba,

A Tél megmaradott telén

(Élek-e én? – éltem-e én?)

Egy japán kert költözött hozzánk

S az illatot illatok hozzák.

Tavaszi széltől megzavarva

Ibolyás, nótás Nizza is,

De ibolyás s nótás nagyon

Magyar síkok sok fehér falva,

Népük künn sürög a mezőn.

S az Élet édes szomjusága

Tikkaszt, kerget dalokba vágyva

És mindenki ujakra készül

Mámoros, megváltó vitézül

S ha van baj is, segít a Nap,

Jó szó, szép hit, szánt akarat

S régi bajtársunk, a Remény.

Csatangolnak gyönyörű dámák,

Készítsétek az úti ládát,

Tavasz jön, nagy útra kelek.

(Élek-e én? – éltem-e én?)

(1917.)

ÉSAIÁS KÖNYVÉNEK MARGÓJÁRA

Ésaiás könyvének margójára.

1. Seirből kiált én hozzám is az Ur:

„vigyázó, mit mondasz az éjszakáról, vigyázó,

mit mondasz az éjszakáról?“ Ilyen

hiábavalóság hát az ember isteni elméjének

fényessége, hogy egy fuvalom által

éjszaka lesz.

2. Hányszor kell még sirnia a szeretet

és geniusz doboló vigasságának szünésével

a Földnek, megromolnia s megerőtlenedniök

a Föld népe nagyjainak?

3. Miért, hogy a föl-fölemelkedett Embert

mindig visszarántja Valaki, kit Urnak

is nevezek, Jehovának is, Rendelésnek is,

Sorsnak is? Az ember már-már készül

jónak és Istennek változni, de Perazim

hegyén fölkél az Ur.

4. Mi jókedvet csinál az Urnak, hogy

csak mutogatja az Embernek nagyszerü

célját, az Élet egyenlő kibékülését mindnyájunkkal

s a békének szivárvány-hidját?

Miért keresi meg bennünk, mint a Gibeon

völgyében megharagvásában, a mi ősi vadságunkat,

hogy gonoszságainkat egymásra

tüzelje?

5. Bizony a „kegyetlen hosszu Léviátán

kigyó és a tekergő Léviátán kigyót“ kemény,

nagy és erős fegyverével nem látogatja

meg senki. És a „veres boru szőlőt“

vérrel öntözi most megint az Ur. Oh, miért

olyan szeretetlen és boldogtalan az Ember,

ki ugy kivánja a szeretetet és boldogságot?

Vigyázók, hiába vigyáztok, oh, jaj, vigyázók,

hiába vigyázunk, mert ujra és ujra

leesik a sárba az Embernek arca.

Hozsánna bízó siróknak.

Mindig volt titkos, valamis

Názárethje az emberi Jónak,

Honnan elindult könnyesen,

Dagadón, szánva bús milliókat

És soha nem ölt meg iszap

Bátor, nagy vizű s tiszta folyókat.

Folyók, szívek, ne féljetek

S bénult szívem se, te, ki eddig

Nem merted elég könnyesen

Mélyítni szent folyóknak a medrit.

Az emberek a siratást

A Jó álmáért is megérdemlik.

Dagadjatok meg, szent folyók,

Szivek, kik még hajléki a Jónak,

Sirjátok ki könnyeitek,

Hozsánna ma a bízó síróknak,

Hozsánna, bízó Tegnapunk

S hozsánna neked, szent árú Holnap.

Menekülés az Úrhoz.

Be szép a régi kép, a tiszta,

Be szép volt a világon élni,

Be szép volt az a lázadó,

Mégis uras, szent Össze-Vissza.

Imádkozni is tudtunk néha,

De mindenképp Istené voltunk,

Nem-akartan és nem-tudón

Legbőszebb óránk se volt léha.

Be szépeket elhittünk akkor,

És a Poklot hogy elfeledtük

És most a Pokol muzsikál:

Fülünkben száz és szörnyű akkord.

Megszakadt szép imádkozásunk,

Pedig valahogyan: van Isten,

Nem nagyon törődik velünk,

De betakar, ha nagyon fázunk.

Imádkozzunk, hogy higyve higyjünk:

Van Isten, de vigyáz Magára,

Van Isten s tán éppen olyas,

Kilyenekben valaha hittünk.

Adjuk Neki hittel magunkat,

Ő mégis csak legjobb Kisértet,

Nincs már semmi hinnivaló,

Higyjünk hát a van-vagy-nincs Úrnak.

Mert ő mégis legjobb Kisértet

S mert szörnyüséges, lehetetlen,

Hogy senkié, vagy emberé

Az Élet, az Élet, az Élet.

Adja az Isten.

Adja meg az Isten,

Mit adni nem szokott,

Száz bús vasárnap helyett

Sok, víg hétköznapot,

Adja meg az Isten.

Adja meg az Isten

Sirásaink végét,

Lelkünknek teljességes,

S vágyott békességét,

Adja meg az Isten.

Adja meg az Isten,

Bár furcsa a világ,

Ne játsszak, ölő, gyilkos,

Cudar komédiát,

Adja meg az Isten.

Adja meg az Isten,

Mit adni nem szokott,

Száz bús vasárnap helyett

Sok, víg hétköznapot,

Adja meg az Isten.

«Te előtted volt.»

«Jaj a pásztoroknak, kik elvesztik és elszaggatják az én mezőmnek juhait, azt mondja az Úr»…«Én Uram…én pedig nem utáltam meg a te utánad való pásztorságot és a háborúságnak napjait nem kivántam, te tudod: ami az én számból kijött, te előtted volt…» (Jeremias siralmai.)

«Te előtted volt» mindig szálló,

Sokszor síró és néha riszáló

Szegény szava az embereknek:

Ha sohse szerették szeress meg.

Tudod, Uram, hogy mostanában

Ólom-tűzek égtek a számban,

Kiálthatnék, hallgattam mégis,

Tudok mindent, hallgattam mégis.

Hatalmat, Te, másoknak mértél,

Túl az aranynál s túl a vérnél.

Egekig a fák sohse nőnek:

Viszed már számadásra őket.

Nekem, együgyübb pásztorodnak,

Azt add csak, hogy ne legyek rosszabb,

Ne hazudjak s az igazról is,

Óh, kevés szót az igazról is.

Tréfál a kezed? látszik? Büntet?

Nem utáltalak meg – bennünket:

«Te előtted volt», Te csináltad

S én úgy teszek, ahogy kivántad.

Nem untam meg pásztorod lenni,

Nézni, hallgatni vagy szeretni

S éltem csak akkor csapnám hozzád,

Ha nem orcám volna az orcád.

A nagy Hitető.

(Elolvasandó Máté Apostol evangéliuma.)

Költők költője, gyermek halálig,

Ha körülfogtak bitóbánatok,

Drága, isteni Együgyüséged

Csak ennyit szólalt fojtott sirással:

Harmadnap föltámadok.

Néped nem volt s papi-fejedelmek

Mégis aggódtak, hogy majd mit mivel

Egy zavaros beszéded visszhangja

Már gyülő-seregével Igédnek

S nagyra-nőtt sziveivel.

Megint a jó Pilátust keresték

Sápadtan minden farizeusok:

Adjon a sirhoz több katonát még,

Mert bolondok, csalók és varázslók

Az eféle krisztusok.

És pénzt vevének a katonák föl,

Koporsód száját akik őrizék,

Mert hátha mégis csak föltámadnál

S amit vértajtékos, szép szád mondott:

Égi s ezernyi igék.

Minden költők közül te kaptad

Keresztek és bitók legjobbikát,

Mert minden költők költője voltál,

Kiben istenien oldódtak meg

Legemberibb, legalázóbb igák.

Oh, be szép a te neved, szép Krisztus

S így árulkodtak: «a nagy Hitető»,

Igy árulkodták Pilátusnak

Ma is nagyszerű példaságod:

Isten, Torony és Tető.

Nagy Hitető, sokan veled tartunk,

Nagy Elárult, úgy fáj, hogy itt vagyunk,

Úgy vágyjuk jég-ajkunkra az ajkad

S mondani te Együgyűségeddel:

Harmadnap föltámadunk.

Kicsoda büntet bennünket?

Halottak-e már a halottak

Bennem és künn-künn, szerte-széjjel

S volt-e Élet, vagy csak megloptak

Bennünket

S a Sors csak meglopottat büntet?

Nézem most már förtelmes kéjjel:

Mik az élők, mik a halottak,

Mit hoz a nappal és az éjjel

S bennünket

Milyen ellógott Isten büntet?

Mik a jelenek s mik a voltak,

Mik jönnek az északi széllel,

Mi üt ránk ma és mi lesz holnap,

S bennünket

Szülőnk gerjedelme mért büntet?

Bennem és künn-künn, szerte-széjjel

Halottak-e már a halottak

S alusznak-e nagy gödrű méllyel

S bennünket,

Igazakat, ki a Gaz büntet?

A Titok arat.

«Láték egy asszonyt ülni egy veres fenevadon,… melynek hét feje és tíz szarva vala… és az ő homlokán ilyen név vala megírva: Titok…» (János jelenései 17.)

Aratja a földet a Végzet:

Nagy aratás van, sokasodik

Kereszt és tarló

S aki eddig az égre nézett,

Hűlt orcával ma sárba hajló.

S ki a szentek véréből ivott,

Szilajul, veres fenevadján

Nyargal részegen

A szörnyű asszony, a Titok

S minden ugrása száz tetem.

Vörös bársonyban és skárlátban

Nyargal és dermesztően kacag

S meghalt a lélek

S így rosszab, mint holtan a sárban

S ez rosszabb halál, mint az élet.

Mind őrülünk, arat a Titok,

Halott lélekkel botorkálunk

S az asszony kacag,

Ki a szentek véréből ivott:

Fúl az ember s ő arat, arat.

Virágos karácsonyi ének.

Óhajtozom el a Magasságba,

Nagy a csúfság idelenn,

De van Karácsony, Karácsony,

Istenem, én Istenem

S ember-vágy küldte Krisztusunkat.

Két gerlicét vagy galamb-fiókát,

Két szivet adnék oda,

Hogyha megint vissza-jönne

A Léleknek mosolya

S szeretettel járnánk jászolhoz.

Krisztus kivánata, Megtartóé

Lázong át a szivemen,

Mert Karácsony lesz, Karácsony,

Istenem, én Istenem,

Valaha be szebbeket tudtál.

Óhajtozom el a Magasságba

Gyermekségemben kötött

Minden szűzséges jussommal,

Mert az emberek között

Nem így igértetett, hogy éljek.

Követelem a bódító álmot,

Karácsonyt, Krisztus-javat,

Amivel csak hitegettek,

Amit csak hinni szabad,

Csufság helyett a Magasságot.

Lábainknak eligazítását

Kérem én szerelmesen,

Karácsony jöjjön, Karácsony

És száz jézusi seben

Nyiladozzék ékes bokréta.

A csodák föntjén.

(«…Mikor a harmadik angyal trombitált volna, leesék az égről egy nagy csillag,… a csillagnak neve pedig üröm… És mikor az ötödik angyal megfuvallotta trombitáját… csillag esék le az égről, melynek adaték a mélységes kutnak kulcsa… Annakokáért az napokban keresik az emberek a halált, de nem találják meg azt és kivánnak meghalni, de a halál elmegyen előlük…» János jelenései 9. 10.)

Csillag-zuhitó angyal-trombiták

Piros hangjára addig-addig lestem,

Mig megérkeztek a káprázatok

S csodáit küldi, pirítva a testem,

A nyolcadik angyal: a Láz.

Minden rendestől eltéptem magam,

Szemem prédáit mind összezilálom.

Életem száz mással elegyitem,

Csapdoshasson vitézül föl az álom

S száz színű álom-rettenet.

Csodálatos, képes rettenetek

Szent zavaros kora, ime, szakadt rám,

Ülnek bennem viziók és valók

Szerelmesen, fájón összetapadván,

Hogy minden: ugyanegy legyen.

Így, az üröm és halál-vágy után

Teljességessé, fantomossá válok,

Reggelt, oldást, bizonyt nem keresek

S leráztam a csak-ez és csak-egy jármot:

Már minden mindent vállalok.

A Láz és én vagyunk ma a világ,

Nem sietek, mert már el ugyse kések,

Csillag-zuhitó angyal-trombiták,

Száz élettel fölérő jelenések

Visznek csodák föntjére föl.

Volt egy Jézus.

Szent elgondolás: volt egy Jézus,

Ki Krisztus volt és lehetett

És szerette az embereket.

Ő mondta: fegyvert a fegyverrel

Győzni s legyőzni nem szabad:

Jézus volt, Krisztus: legigazabb.

Az emberek úgy elrosszultak

(Hiszen nem voltak soha jók):

Most Krisztus-hitünket csufolók.

Pedig ma is élhet. Föltámadt,

Ki Krisztus és nagyon nagy úr,

De él másképpen és igazul.

Járj köztünk, drága Isten-Ember,

Tavasz van, nőnek a gazok

S kevesek az igaz igazok.

Úgy látlak, ahogy kigondoltak:

Egy kicsit véres a szived,

De én-szivem egészen tied.

Nem csinálsz házat.

(«…Fölálla azért Dávid király az ő lábaira, és monda: Halljátok meg szómat atyámfiai és én népem! Én magamban elvégeztem nagy szívem szerint, hogy az Úr szövetsége ládájának nyugodalmas házat csináltatnék, és a mi Istenünk lábainak zsámolyt; hozzá is készítettem vala mindent, valami szükség volna.

De az Isten engemet megszólíta és mondá: Nem csinálsz te házat az én nevemnek; mert hadakozó ember vagy, sok vért is ontottál immár…» Krónika I. könyve. 28.)

Szabadulás fény-sáva olyan vékony

S a Halálig sem jutottam el,

Azután meg nincsen hajlékom

S hajlékot az Úrnak sem építettem

És itt állok hitetlen.

Harcaimnak emléke sem remegtet,

Tán helyettem járt itt valaki,

Aki bűnös csodákat kezdett:

Nézem és nem ismerem meg az arcom:

Ez az én híres harcom.

Csetepatáztam örökkön az Úrral

S pár zsoltárát megírtam talán

S beszélik, hogy jöttem sok újjal,

Beszélik, hogy megbántottam sok régit,

Beszélik, így beszélik.

Nem férfi az Élet, de léha asszony

S még hogyha az Úr is int felé,

Nincs, amit lelkére aggasson

Az Úrnak s az urának sohse épít

S nem csinál semmit végig.

Óh, Élet, Asszony s előtte Halálnak,

Te rangos, ősi, nagy Félelem,

Hol van jó küszöbe a háznak,

Melyet az én Uramnak építettem,

Magamnak építettem?

Ha harcért jár ez, hajh, miért harcoltam

S miért volt a kiontotta vér?

Vagy átkozott vagy bolond voltam:

Házam nincs és idegen az én arcom:

Ez az én híres harcom.

(1914.)

A szétszóródás előtt.

És áll (az előbbieknek) helyébe egy utálatos… és békességnek szine alatt csalárdul cselekszik azzal és elmenvén győzedelmet vészen kevés néppel. Elfoglalja az országnak gazdag részét… zsákmányt, prédát és gazdagságot oszt az ő vitézeinek és gondolataival forgolódik az erősségeknek megvételek felől, de azt ideig eltitkolja. (Dániel könyve 11.)

Hát népét Hadur is szétszórja:

Szigoruabb istenek ezt igy szokták,

Miként egy régi, bánatos erdélyi

Prédikátor irásba rótta

Keresvén zsidókkal atyafiságunk.

Jöttünk rossz erkölccsel rossz helyre,

Volt utonállók új utbanállóknak

S míg úrfajtánk egymást s a népet falta,

Tunya álmainkat jég verte

S még a Templomot se építettük föl.

Helyünkön meg nem tudtunk állni

S ide kerültünk, ez kezdeti átkunk.

Ma már nem mienk paráznás vérünk sem,

Jöhet a helyünkre akármi:

Megöltük és kibűnöztük magunkat.

És mi nem leszünk majd szétszórva

Árvult, de mégis győzedelmes fajta:

Minket korszakok tűz-dühe nem edzett

S fölolvaszt a világ kohója

S elveszünk, mert elvesztettük magunkat.

És most már.

És most és most már

Nincs bennem avas ijjedelem,

Rosszabb már nem jöhet a rossznál:

Elfelejtem s tán kiheverem

Lóditván magam ölből-ölbe.

Kik fajuk óvták,

Óh, mindig így cselekedtenek:

Csalódott s fáradt pátrióták,

Hajszolták maguk sok-sok beteg

Mámorba, feledésbe, csókba.

Törő, sok szirtnak

Nem kinálom immár a fejem,

Bús csodák és sorsok lebirtak,

Ilyenkor legszebb a szerelem

S igaza volt Antoniusznak.

Elvész az ország,

Ha elfogytak az aszkéta szivek

S fájdalmaim testem mért rontsák,

Mikor nincsen minek és kinek

S zsongitó asszony-ölek várnak.

Biblia mondja:

Pusztuló nép jó vezérei

Mind-mind a bujaság bolondja,

Ha már nem tud szépen vérzeni

S pusztulás hív paráznaságot.

Hős fajom döglik,

Hiába harc, hiába fájdalom,

Hiába gőg, hagyjuk a többit:

Kötél szakadt és én vén hátamon

Bizsergő vágyak poklát érzem.

CERUZA-SOROK PETRARCA KÖNYVÉN

A nagy Hid.

Nagy Hidnak szép, támos hajói,

Ti, Életen ringva átvivők,

Ma nektek fogok gyónva gyónni,

Tegnapi és mai nők

És talán holnapiak.

Távozó léptű férfi-ember

Nem tud átalmenni a folyón,

Csak kapcsolódó szerelmekkel

S hazugúl is ragyogón

S igazán is hazugúl.

Vertem a nagy Hidat ragyogva

S mint a régi, ős szerelmesek,

Úgy gondolok az asszonyokra:

Egyik se volt kevesebb

És többet egyik sem ért.

Ring a nagy Hid s a másik partot

Mikor érem el már, nem tudom,

De hálásan emelek arcot

Itt is, ott is az uton,

Édes, ringó átvivők.

Vörös tele-Hold emléke.

Hegy mögül mikor vörös tele-Hold

Ébredt,

Az alkonyon (már három éve lesz)

Elébed

Csöndesen beteg szivem lehullott.

Mennyi minden száguldozott közénk

S üzte

Vörös Holdkor, sok tévedt alkonyon

A tüzbe:

Hamvadunk még, vagy már elhamvadtunk?

Ceruza-sorok Petrarca könyvén.

Itt az írás: nem legényes sorok,

Régi epedések, régi torok

Búgása bőgött így ezelőtt,

Így irtak a hajdani nem szeretettek,

Így irtak a régi, bús szeretők.

Nem azért írok, hogy fordítsd felém

Fehér orcád. Oh, már beérem én,

Ha torkomon buknak a szavak.

S szám kérdeni, kérni se, mást sohse merne,

Mint a sirást és sirni talán szabad.

Boldog vagyok, mert nagyon szenvedek

Boldog vagyok: érted vagyok beteg.

Halálra szánt, mint rég ezelőtt,

Mint régen a hajdani nem szeretettek,

Mint régen a régi, bús szeretők.

Még fájóbb könnyek.

Siró szerelmek gyötrő útja,

Nem látom még mindig a véged,

Pedig már nagyon maradoznak

Boldog és tavaszos vidékek

S az út is már egyre sötétebb.

Valahol meg kellett vón’ állnom,

Egy elhagyott, víg leány-arcnál,

De nekem a könnyek kellettek,

Mindig a könnyek minden harcnál

S most már a megállás sem használ.

Most már járom kálváriámat,

Volt arcok utánam köszönnek

S vén szivemre, míg botorkálok,

Kegyetlenül, gúnyosan jönnek

Új szerelmek s még fájóbb könnyek.

Ki várni tud.

(Küldöm, ki érti.)

Tartsd magad,

Sors, Élet és Idő szabad

S ki várni érez, várni tud.

Várni tud,

Kinek ön-énje nem hazug

S nem hord össze hetet s havat.

Tartsd magad,

Mert most az a leggazdagabb,

Ki várni érez, várni tud.

Uzsorás kölcsönök váltója.

Szerelem, óh uzsorás kölcsön,

Föl-fölesdeklő napjaimnak

Rosszkor érkezett drága rossza,

Mégis – mégis csak visszahozza

Nagy fizetségeit a kínnak

Egy-egy boldog, hitető napod.

Tudom, hogy vénülőn adózni

Kicsit szégyen a szerelemnek,

De a szégyen szerelmes lángja

Festi vénségem ifjuságra

S boldog napokon elpihennek

Boldogtalanok zavarai.

Engem megillet, mit küzdésben

Ifjúságom balgán mulasztott,

Parázsos, hivő, csókos órák,

Könyörületek, nagy adósság

S mámorok, melyekbe fulasztok

Üres, fekete emlékeket.

A fogyó Hold.

Merre jár most a fogyó Hold,

S boldog töltjén hogyha nézte,

Megállott a szivverése

Valakinek egy pillanatra?

Merre jár most a fogyó Hold,

Merre járhat most az Élet,

Tengert bámul, hegynek téved,

Vagy csöndes erkélyre int el?

Merre jár most a fogyó Hold,

Meredt szemmel most is nézték

Az ég e rokkant vitézét,

Kit olyan ó s jó ketten nézni?

Merre jár most a fogyó Hold?

Ifju hitek, vén emlékek,

Bünös üdvök, üdvös vétkek

Fogyó, rokkant, hű katonája?

Kár volna érted.

Futó sorból rontva kidőlten,

Nem is vagyok talán már,

Nem is lehetek az Időben.

Jóság-rohamaim is fogytán

S úgy nézek messzeségbe,

Mint vén juhász hajolva botján.

Igen: bot, egy kicsit koldusbot,

Hideg és fáradt nézés

S ott hagyott, szegény ősi jussok.

Ki társam lenne, nekem nem kell

S vágyottam nem vágy társul

S aggulok éhes szerelemmel.

Se jó, se rossz, se bús, se víg már:

Becsületes válasz megy:

Kár volna érted, hogyha bíznál.

Engem kinullázott az Élet,

Én már dacból se adnék

Bárkinek is meleg hűséget.

Csoda-percnek kellene jönni

S mert nem bizok csodákban:

Csókollak, de el kell köszönni.

Én bús ibolya-vetésem.

Tévedt, egyetlen szónak villáma

Nem csapott rád, óh, nagyon érzem

S itt búsulok a jégverésen,

Holott csak egy szó nem talált meg,

Én asszonyom, ibolya-vetésem,

Egy szó, kit más nem mondhat senki.

Pedig a neved sem menthetted ki

Szavaim nyári viharából

S messzi villámokként cikkáztak

Mégis a szavaim, és fáztak

Egy szóba állni s csapni elébed.

Ez az egyetlen villám a vétek,

Minden és minden-rontó semmi:

Féltem, hogy valaha is tudjad,

Milyen egy és jó tudnék lenni

Túl a nyáron és jégverésen,

S jaj, ez az egy szó nem csapott le,

Én asszonyom, bús ibolya-vetésem.

A tavaszi szív.

Kalimpál és kalimpál és

Kalimpál kicsit bután

Esős, áprilisi hajnalt,

De még jobban délután,

De még jobban későn, éjjel:

Ilyen a tavaszi szív.

Nem biznék rá egy garasnyit,

Nem biznék rá egy garast,

Mert az áprilisi hajnal,

Rég kipróbáltam, ravasz

S szivünk viszi ravaszságba:

Ilyen a tavaszi szív.

Amit írok, az se hűség,

Április van, szív oson,

Minden háborúnál vénebb

Hadakozik okoson,

Szerelem jön holt-testekre:

Ilyen a tavaszi szív.

Összebuvó félelem órái.

Bennünk pogány, víg násza van

Esztelenül szép gyermek-hitnek,

De néha-néha ezt a nászt

Az összebuvó félelem

Isten-órái szentelik meg.

Szerelmetes szomoruság

Foszlott felhőjü leple hull ránk

Szorongatón és gyászosan

S ha két-felé szakaszt a Föld

Bennünket: mégis összebujnánk.

Ekkor nincs senki –: mink vagyunk,

Két-eggyek és egymásra leltek,

Két búsitottak, búsitók,

Két tapadó, két üldözött,

Két legéhesebb, árva gyermek.

Ezek az órák feketék,

De a gyémántnál ragyogóbbak,

A mosoly-nász csillagai,

Halhatlan untság-kergetők,

Szent emlői a boldog Jónak.

Mézként pereg szorongatott

Szívünkből könnye terhes kedvnek

És tart a nász és tart megint,

Szemeink öröm-hitesen

Megint-megint összenevetnek.

Óh, összebuvó félelem,

Óh, öröm-féltő, gyászos órák,

Fényes, fekete csillagok,

Kik reánk a nagy edzülés

Babonás új s új hitét szórják.

Talán Hellász küldött.

Asszony, szépséges és rontó,

Köszönöm, hogy fölébredtél nekem

S néhány boldog hetem

Úgy élhettem, mint egy szerelmes és bölcs.

Hellászi bölcsek és költők

Nagy életét élhettem egy kicsit,

Kiknek szivét viszik

Magasba: finom és rózsás hetérák.

Öledbe, szent ájulásim,

Vagy Életről és Szépről dús viták,

Vagy csók-komédiák?

Nem tudom ma már, melyik volt több és szebb.

Mintha Hellász küldött volna,

Hogy hadd beszéljen egyszerre velem

A Nő, a Szerelem,

S ma más ajkai a bölcseségnek.

Mindenkit el kell temetnem,

De Téged, az asszony-előkelőt,

Ha lesnek temetők,

Nem tudom, hogy kiként temesselek el.

Vándor, téli Hold.

Este volt, idegenben távol,

Tarka, rossz népek jártak és szerettek

S mi bucsuztunk, szólván így:

Ölelkezniök kell a jobb embereknek,

Hiszen olyan ritkán lelik meg egymást.

Én őriztelek s őriztél-e engem,

Két jobb embernek őrizted-e sorsát?

Nagyon kis boldogság

Permetezett a mi fejünkre.

Talán te voltál, aki megbántad

Találkozásunk és bátor vágyad,

A cél-vevésünk s a botor hitünk.

Tudsz-e még hinni?

Próbáld meg s jól lesz: hiszünk.

Nekem a tele Holdak,

Az együtt-nézettek

Szépek lesznek, mert szépek voltak

S a fogadásunk.

Nekem ma sem egy útált, ócska folt:

Megbolondulnál, ha tudnád,

Miket juttat eszembe

A vándor, téli tele Hold.

TOVÁBB A HAJÓVAL

Mégsem, mégsem, mégsem.

Fölgyujtogattam minden hevülésem,

S hideg szemmel is megvizsgáltam magam:

Hitem, harcaim, bús kétkedéseim.

Jaj, hogy nem szabad mégsem, mégsem, mégsem

Beléd oldódnom, szent, gyötrött Sokaság.

Nem csillapítnak könnyes vigaszaid

Csillapító, nagy együtt-szenvedésben,

Vérző, egyszerű meghajlásra a Sors

Nem tud rábirni mégsem, mégsem, mégsem –

Külön szenvedek emberként, magyarként.

Százszor próbáltam elűzni sejtésem

S megharagvásom sötét démonait

S úszni az áradt, együttes vizeken.

Jaj, hogy nem szabad mégsem, mégsem, mégsem –

Külön utálok s külön nem enyhülök.

Bár teljesednék jámbor bizakodók

Golgotás hite nagy teljesedésben,

Bár megszépülne jobbulna a világ.

Úgy fáj ez a Most s mégsem, mégsem mégsem

Szabad beállnom hivőnek hitetlen.

Áldozás piros kedvvel.

Most mikor a nagy inogások

Sápadt képe rezeg a Földön,

Szív-serlegem kiteszem, Uram,

S piros kedvét, ime, kitöltöm.

Szamár üzőimre nem nézek,

Rongyos életemre vigyázok,

Tudom én jól, én jó Istenem,

Mi ilyenkor az óhajtásod.

Élni, élni hiteket osztva,

Élni, élni s éltetni tudni,

Hogy teremtő s tartó nagy eszed

Ne fogjon az Emberben bukni.

Éljünk, éljünk vigan, szilárdul

S ha elhullnak milliók, mások,

Vegyük át vigság-öröküket

S most, mikor a nagy inogások,

Alkuvások, eligérések

Sápadt képe rezeg a Földön,

Szív-serlegem kiteszem, Uram,

S piros kedvét, ime, kitöltöm.

Már előre rendeltettem.

Álom-mázsát hordok magamban

S mint ragyogó, súlyos kísértet

Nézegetem a maiakat

És imádkozva látok, mérek.

Ha mikor én álomba botlok

(Nehéz az álom mostanában),

Mindig aféléket képzelek,

Hogy az Élet izlik a számban.

Hogy az Élet izlik a számban

S szivem vérétől messze-messze

Csörgedeznek kicsi patakok

Én szivemnek vérével festve.

Valahol mintha fönt-fönt volnék,

Érc-oszlopok s gránit-bálványok

Szilárd talpazatát érezem:

Valamely Isten-fejen állok.

Állok, várok, nézek riadtan,

Sehogysem bizok az Időben

S a fájdalmaim kiömlenek

Áradt tavasz-vizekként bőven.

Testem, ez a szent, kényes szerszám,

Mint valami ördöngős posta

A Most-Idők rémületeit

Előre és magával hozta.

Sajnálom szegény fiukat.

Szegény fiuk, kiknek hallanotok

Csak megvénült könyveinkből lehet,

Mit sugnak az éji Szajna-habok.

Évezred halt meg, nem csak ezredek

S tőletek egy szent Világ elmaradt

S benne Szépért-kóborló emberek.

Az élet él, újul, győz és szalad,

És nektek hát tudhatni sem lehet:

Milyen szép volt, milyen tágas, szabad.

Csak megvénült könyveinkből lehet,

Csak őrködő emlékünkből szabad

Kisejteni a volt szebb éveket.

A szenvedésnél többet.

Mikor az átkok átka zúg,

Milyen hazug

A szenvedés:

S a szenvedés milyen kevés.

Óh, többre és sokabbra vár,

Mint a Halál,

Öreg hívünk: –

Sokabbra vár beteg szivünk.

Mert most a Szó olyan legyen,

Mint a Hegyen

Krisztus Szava:

Évezredek hője, hava.

Ki jót beszél, Krisztust beszél,

Szörnyű a szél

S vitorla nincs:

Krisztus kell, ajtó és kilincs.

S Halálnál többet adjatok,

Égi Nagyok: –

Mert szenvedés,

A szenvedés bután kevés.

A bűnök kertjében.

Bűneit egy csupa-vágyás, vén csontnak,

Szeresd, sajnáld a bűneimet,

Csak azt szeretem s annak hiszek,

Ki a bűnöket sírva szereti.

Nagy bűnökben virágzik el az Élet

És Jézus is szerette, szegény,

Kezét tartani a bűnös fején,

Mert illatos a bűn, mint a virág.

Hiszen a bűn mindig egy jajkiáltás

A Sors felé, hogy mért nem marad

Az ember mindig tiszta s szabad,

Vadba beoltott, nemes rózsa-szem.

Óh, bűneim, bár csak megtartanátok

Annak, aki megbocsátni tud,

Ki csöndesen bízó, nem hazug

S bűneim kertjét mélán járja be.

Nyögök s mind terhemmel.

Nyögök s mind terhemmel

S aztán nagy, visszatért

Élet-szerelmemmel

Kivánkozok a tegnapba.

Óh, határtalanság:

Nincs Mult, Jelen, Jövő:

Egymásnak átadják

Ó üzenetüket az évek.

Bátor jaj nélkül.

Büntetem magam egy kacagásért,

Egy feledt óráért kinzom magam:

Minden, amiért illett örülnöm,

Oda van.

Emberségek s a javuló Holnap

Hitébe ömlött nagy szerelem

Tört-szédülten zuhant a mélységbe

Le velem.

Együtt-fájok zúzott hitekkel,

Reménytelenül roncsok alatt,

Egy bátor jajjal tán megkönnyülnék

S nem szabad.

Ugrani már: soha.

Megállok pihegve, űzetve,

Ugrani nem fogok tüzekbe,

Ugrani már: soha már.

Megállok s úgy állok, úgy állok,

Miként a három szent királyok,

Kik Krisztustól jöttenek.

Pokoltokból semmit se hoztam.

S amim csak volt: szét-elosztoztam.

S nem kell nekem semmi sem.

Állok egy kifosztott lélekkel,

Drága, megrabolt emlékekkel,

De siváran, savanyun.

Adjatok egy jobbik világot

S akkor talán másképpen látok,

De adjatok: de hamar.

És külömben mindennek vége,

Megállni: sorsom tisztessége

S ugrani már – soha már.

Távolról a Mostba.

Úgy ötven évről nézhetni a Mostra.

Be boldog lesz, ki majd megmosolyogja

Vergődő, zürös, mai életünket

S úgy látja, ahogy látni kellene:

Föltörni indult, tébolyos zene,

Lelkek nagy csődje, jövők szomjusága.

Be boldog lesz, ki majd messziről látja

S szól majd felőlük bölcsen, hidegen.

De ma szenvedünk mind-mind idelenn,

Magyarul pláne még különösebben,

Ki több jóságban, ki több őrületben,

De élni semmiképpen sem vidám.

Hát eloldalak, béklyós paripám,

Szaladj bele a meg nem ért Jövőbe:

Úgy fáj a Most és én úgy fájok tőle.

Be jó volna visszatekinteni

Úgy ötven évről nézhetni a Mostba.

A szamaras ember.

Be szép, ha nem is igaz, hogy ment:

Virágosan, szamárháton és sirva.

A Biblia irja,

Hogy Nagypéntekre nem is gondolt,

Csak ment, ment és a szive szomj volt.

Ilyen szomjas szivekkel járják

Azóta is, és pálmák nélkül

Gyorsult kálváriáját

Az Életnek s mit tőle kapni,

Szamárháton annyi, de annyi

Vitéze a Jónak.

Be szép: pálmák napja holnap

S e vén legenda megderül:

Tán kerül

Ezután is szamaras ember

Másokért küzdő szerelemmel.

Hiszen úgy kell, kell a szamárság.

Jézus, Tavasz és Jeruzsálem:

Be régi-régi történet ez,

Ámen, ámen.

A Mindegy átka.

Sorakoznak s elfutnak a hetek,

Mintha kórház-szagtól futnának.

Talán nem volt soha ilyen beteg

Az Élet, mely szennyesen bukdos

S nem tud eljutni tiszta kuthoz.

Máskor se volt itt élni jó dolog,

De viharok sürübben jöttek

És többen voltak zúgó bátorok.

Most már a reménytelen Mindegy

Tulságosan meggyőzött minket.

A Mindegy, mi ma mindent összetör,

A lágy ujjakat összefonja,

Hogy nem szorul össze az ököl.

S hogy itt még valami teremjen,

Gyertek, menjünk a Mindegy ellen.

Igenis: kell a bátor lobbanás

S nem élet, hogyha nem kiáltjuk,

Hogy minden vannál mindig jobb a más.

Gyujtsuk ki jól a sziveinket:

Csak azért se győzhet a Mindegy.

(1913.)

Megmaradok virágos mezőkön.

Virágosak bár ma is a mezők,

Elmaradtak a híg gerjedezők

S csak a gyűlölők dűhe gyűlt meg.

Lelkendezők hangos hadja szaladt

Utánam a nevető Nap alatt,

Jó voltam nekik: dicses és bátor.

S mégis és mégis ma vagyok: Magam:

Olcsó szegődtek hadja odavan

S gyönyörüen és sokan üldöznek.

Ez a királyi: a számüzetés,

Ez a királyi: büszke megvetés,

Mikor eliszkol az olcsó gárda.

Szeretem, hogy így majdnem egyedül,

Bolond szivem még egyre hegedül

S megsokasodtak vad üldözőim.

Igy jár az ember, aki valaki,

Igy kell bátoran, szépen vallani:

Egy ál-barátnál száz dühödt inkább.

Életem: vallás, gőg és szerelem

S az üvöltőket jobban szeretem

Hizelkedő s divatra jötteknél.

Barátok múltak s én megmaradok,

Régi hibám és mégis csak adok;

Van miből és az üldözés: áldás.

Királyi, dús és mindig ugyanaz,

Megmaradtál s megmaradsz vén kamasz:

Barát sem kell s nem ijjeszt ellenség.

Amit adtam: örökség s nem divat

S addig is, míg a Halál elhivat,

Magam vagyok: adó, jó s virágos.

A piros rózsa.

Piros rózsa, piros rózsa,

Be másképpen

Énekeltem volt én róla,

Amikor még kertekben nyilt

S gyönge szívekre hajbókolt.

Piros rózsa, piros rózsa,

Be más lettél,

Húnyó Napnak véres csókja,

Vad dühöknek vad szerelme,

Föld árnyéka fenn az Égen.

Piros rózsa, piros rózsa,

Volt sziveknek

Együgyű szép takarója,

Hol most virítsz, ott viríts el,

Hol most pusztítsz, ott pusztulj el.

Tovább a hajóval.

Sirjunk, mert csaltuk magunkat balul,

Átkozzunk rettenetes jogunkban,

De bizonyos, hogy mosolyog az Úr.

Jóbot s Nérót is látott eleget,

Nióbét s Phrynét: ismeri fajtánk

Az Úr, ki Úr egész világ felett.

Sorsa övé, lehetne boldog is,

De egymás ellen él csak egymás közt:

Szomorú faj, de utálatos is.

Ember-faj és gyász igyen igazul,

Mégis sirjunk mi szörnyű jogunkban,

De bizonyos, hogy mosolyog az Úr.

Ismeri Ő ezt a rossz gyermeket,

Az Embert, az ős javíthatatlant,

Ki holnapra már mindent elfeled.

Átkát ma még az égre szórja Jób,

De szomszédi és gyermeki körülte

Már fűttetik a vidámság-hajót.

Röpül, esik, föllendül és zuhan

Kezébe tett sorsával az Ember

Örömben is, vérben-háborúban.

Sirjunk azért, de átkaink vadul

Őrülő, nagy rohamában értsük meg,

Ha mosolyog s csak mosolyog az Úr.

S ha elmulnak az elmulnivalók,

Holnap, Idő, örök élet-tenger,

Táncoltasd majd csak tovább a hajót –

Szegény, csodás, véres Élethajód.

VALLOMÁS A SZERELEMRŐL

A Kalota partján.

Pompás magyarok, templomból jövet

Mentek át a Kalota folyón

S a hidat fényben majdnem fölemelte

Az ölelő juniusi nap.

Mennyi szín, mennyi szín, mennyi kedves

És tarkaságban annyi nyugalom

És fehér és piros és virító-sárga,

Izgató kék és harcos barna szín

S micsoda nyugodt, nagyságos arcok,

Ékes párták, leesni áhítók.

Papi-beszéd kemény fejükből csöndben

Száll el s nyári illattal vegyül.

Mily pompás vonulások a dombon.

Oh, tempós vonulás, állandóság,

Biztosság, nyár, szépség és nyugalom.

S reám nyilaz a nyugtalanság:

Leány-szemek, Sorsom szemei,

Szemek, melyekben rózsás, húsz éves,

Vidám kamasznak látom magam,

Szebb szemek minden volt szemeknél

S bennük végkép megpecsételtetett

Az én örök-bús ifjuságom:

Vonzódás, drága üzetés,

Csapongás a végső csapásig

S imádkozva nézni e nagy szemekben

Magamat és mint vagyok bennük.

Csönd, június van a szívemben,

Átalvonult templomi népség

Belémköltözött áhitata

S e percben a Kalota partján

Biztosság, nyár, szépség és nyugalom.

(1914.)

És mégis megvártalak.

Te még nem indultál el útnak

S engem űzött az unalom,

Sok-biroknak e dühös láza,

Száz iramú, vad utamon.

Szeretők és cimborák hulltak,

Vesztek mellőlem sorba ki,

De nem tudtak eloltani

Száz életet oltó fuvalmak.

Lendületek és szünetek,

Tivornyák, villámlások, lármák

Vakok voltak és süketek.

Nem volt soha oda-adásom,

Valaki féltően fogott:

Nem indultál, nem jöhettél még

S valójában nem lobogott

Életem még a poklokban sem,

És eltemettek százszor is

És száz életből vígan tör ki

Egy teljes élet, mámor is.

Újságos ízével a vágynak

Pirulón és reszketegen

Hajtom megérkezett, megérett,

Drága öledbe a fejem.

És mégis megvártalak.

Az elhagyott kalóz-hajók.

Hajnalodik s végre: az én hajómon,

Az igazin, szállok virág-fedetten.

Nem ismerek a vén, elszánt kalózra,

Hurrák, vágyak pompás legénye lettem

S boldog hajóm fátyollal lobogózva

Olyan, mint kék fátylas ég-darab.

Tűz-szememen bekacag a Nap:

Sohse látott csodábbat e hajónál,

Sohse látott hajóst még hajnalibbat.

Tengereket zudít elénk a vágyunk,

Még Oceánunk is az enyém.

Karunk ölelő ritmusára ringat,

Himnuszt kürtöl a babonás hajó-kürt

S zeng a csók a hajó fedelén.

Árbócom: a váró diadal,

Bódító és szűz-lyány adta csók,

S üldözőim a kalóz-hajók,

Kikkel rabolva, hajh, annyit bolyongtam

Olcsó siker- s csók-portékára lesve.

Hát mégis hasztalan hajszolt az Este,

Nem az ő ölébe jött vagyok,

Hajnalok küldöttek, hajnalok

S mégis eljött értem a hajóm.

Óh, volt hajók, be elárnyultatok már,

Óh, volt prédák, be nincs izetek.

Szabadabb vagyok minden szabadoknál,

Olyan teljesen nem magamé.

Szemem melyik volt hajót vágyja vissza?

Gyötrelmes, kérdő, kínzó ifjuságnak

Zöld lobogójú, éhes kis hajóját?

Vihar-hajómat, mely az ósdi nóták

Kopott, kis bárdjait hagyta el?

Avagy a száz-szoknya lobogót

Lengető, unt, céda csók-hajót?

Névnek, hírnek, mámornak, bölcsességnek

Csúnya kalóz-hajóit talán?

Im, itt van a szívemen a lyány,

Itt van a szívemben a tenger-élet,

Felörvendem, fölélem s boldog órák:

Most vagyok Én és büszkén viszem

Szent és ifjuságos, bolond viharokba

Az egyetlen ölelnivalót:

S Életem új, legsorsosabb hajóját.

Vágtatás a Holdnak.

Holdnak, mint minden jó vitéz,

Holdnak vágok és nyargalok tele Holdnak,

Mögöttem ott-hagyott, vén,

Unott és lusta éveim gyalogolnak.

Rabolón s vidáman viszem

Utólért mámoros Jövőm bizodalmát

A minden percnél szebb perc

S minden kérdésre felelet szent hatalmát.

Arany-haja s gyöngy-szeme van,

Pihegő, simuló Csoda az én lelkem,

Azért viszem oly büszkén

Istent és Időt megcsalón, érdemelten.

A Hold váró és biztató

S mi ketten sokkal több vagyunk, mint az Élet,

Sokkal hivőbb a lelkünk,

Sokkal kacagóbb, remegőbb, sokkal mélyebb.

És félnek a kisértetek

S hogy egyre jobban vágtatunk, elmaradnak

S mi csodákként csodákba

S a szabadságból rohanunk föl szabadnak.

Holdnak, mint minden jó vitéz,

Holdnak vágok, nyargalok tele Holdnak,

Mögöttem ott hagyott, vén,

Unott és lusta éveim gyalogolnak.

Óh, fajtám vére.

Egyazon fajtánk, ősi viharok

Harca és ölelése

Váratta rám két fiatal karod.

Sok idegen, vad, csókos perzselés

Csufitja el az arcom:

Szépits, csókolj, az élet már kevés.

Bolond, új kor: minden megváltozik,

De mi feledt nászunkban

Szép úr-fajtánk megint találkozik.

Kiket edzettek százados kohók,

Im, egymás ajkán késünk:

Egymást karolók és nem loholók.

Idegen urak s asszonyok hona

Oly hűs-halványan kisért,

Mintha nem jártam volna ott soha.

Mintha régi bús-szerelmes titok

Nyillott volna ki bennünk,

Mely most már újra burkolódzni fog.

Óh, véremből véredzett büszke vér,

Bora közös hitünknek,

Lyánykóm, testem, urasztali kenyér.

Nagy szemed én nagy szememre terül,

Pilláink multat ásnak

S megindul szemem, mint rég, gyermekül.

Vallomás a szerelemről

Hetedhét országban

Nem találtam mását,

Szeretem szép, beteg,

Csengő kacagását,

De nagyon szeretem.

Szeretem, hogy elbujt

Erős, nagy voltomban,

Szeretem hibáit

Jóságánál jobban,

De nagyon szeretem.

Szeretem fölséges

Voltomat e nászban

S fényes biztonságom

Valakiben, másban,

De nagyon szeretem.

Minden nagy megujhodottságom.

Megvonom szépen büszke vállam

És lehull rólam minden, ami volt

S feléd sikolt

Minden nagy megujhodottságom.

Minden asszonyom visszahoztad

És te vagy a szép, fényes ráadás

S az áradás

Kicsap a virágos rétekre.

Kis csillagom, be jól szeretlek,

Be megszerettem érted a Jövőt,

Nagyra-törőt,

Úgy szeretem most már magunkat.

Úgy szeretem, hogy benned élek

S hogy te bennem vagy, úgy szeretem:

Óh, szerelem,

Be virágos vagy s véghetetlen.

Óh, szerelem, voltam és multam,

Óh, szerelem, óh, jövendő idők,

Kényszerítők,

Hálát bókol ős ifjuságom.

Cifra szürömmel betakarva.

Szerettem volna, hogyha untat

Bolondulása a földnek,

Ez a nagy vér-lakodalom,

Cifra szürömmel betakarni

Vihar elől magunkat.

Be jónak indult ez a játék,

De közben szinte mi kedvünkért

Kitört az égi háború,

Fájva, sivítva és cikkázva:

Átok ez, vagy ajándék?

Küldöm a szívemet szívedre

Óráiban borzalomnak,

Hátha mégis odatalál,

Ahol egyetlen helyet kaphat,

Hol tán mégis pihenne.

Be nagyon rettent ez a várás,

Be méltatlan is a mi sorsunk:

Tépett és véres milliók,

Két szép ember, kiket rosszkor vett

Elő a megkívánás.

Az idők kedveltjei.

Mi nem fogunk másba húnyni,

Mert riasztóan szépek az Idők,

S az Idők kedveltjei vagyunk mi.

Szivemben minden százszor ujhodt,

Mert vakítóbb örömtüzeket

Még másnak a Sors sohase gyujtott.

Mi parádénk a szörnyű minden

S kéjes Vitus-táncuk az Idők

Itt ropják most a mi szívünkben,

Fölséges a háboruzásunk,

Fölséges a világ kórusa:

Mi-kettőnknek nem lesz soha másunk.

A Halál szent parfüme terjeng

Forró, zaklatott ölünk körül:

Nincs oly isten, ki ellenünk merjen.

Óh, mi, boldog kiválasztottak,

Kik magunkban minden életet

Cipelünk elébe a Gonosznak.

Óh, Gonosz, ki legnagyobb lettél,

Két szép embert összekerítő

Nagyobb hiddal a kis szerelemnél.

Mi nem fogunk unásba húnyni,

Mert riasztóan szépek az idők,

S az Idők kedveltjei vagyunk Mi.

Őrizem a szemed.

Már vénülő kezemmel

Fogom meg a kezedet,

Már vénülő szememmel

Őrizem a szemedet.

Világok pusztulásán

Ősi vad, kit rettenet

Űz, érkeztem meg hozzád

S várok riadtan veled.

Már vénülő kezemmel

Fogom meg a kezedet,

Már vénülő szememmel

Őrizem a szemedet.

Nem tudom, miért, meddig

Maradok meg még neked,

De a kezedet fogom

S őrizem a szemedet.

Beteg szívemet hallgatod.

Téged keresve útján, harcán,

Milyen bátor, erős szívem volt,

Milyen muzsikás, milyen harsány.

Milyen beteg most, milyen vásott:

Dobbanását nem tartja más, csak

Te nagy, szerelmes akarásod.

Ha még egyszer vadul fölzengne,

Himnusza a kíné, s a kéjé,

Himnusza a himnuszod lenne.

Himnusz, hogy mégis rád találtam,

Nagy vétkekkel, nagy kerülőkkel,

De élve és nem a halálban.

S mindent megér, ha csak egy óra

Dalolta el dalát melletted

S nem nyílhat a szám átok-szóra.

Beteg szívvel, istenes ember,

Vallok neked, im, kicsi párom,

Áhitatos, bús szerelemmel:

Ne hallgasd rossz, beteg zenéjét,

Jó a szívem, mert benne vagy te

S sziveink az órákat éljék.

De ha mégis?

Gondoltam: drága, kicsi társam,

Próbáljunk mégis megmaradni

Ebben a gyilkos, vad dulásban.

Mikor mindenek vesznek, tűnnek,

Tarts meg tegnapnak, tanuságnak,

Tarts meg csodának avagy bűnnek.

Mikor mindenek futnak, hullnak,

Gondoltam: drága, kicsi társam,

Tarts meg engem igérő Multnak.

Tarts meg engem míg szögek vernek,

Véres szivemmel, megbénultan,

Mégis csak tegnapi embernek.

Karolsz még, drága, kicsi társam?

Jaj nekem, jaj ezerszer is jaj

Ebben a véres ájulásban.

De ha megyek, sorsom te vedd el,

Kinek az orkán oda-adta,

A te tűrő, igaz kezeddel.

Nézz, Drágám, kincseimre.

Nézz, Drágám, kincseimre,

Lázáros, szomorú nincseimre,

Nézz egy hű, igaz élet sorsára

S őszülő tincseimre.

Nem mentem erre-arra,

Búsan büszke voltam a magyarra

S ezért is, hajh, sokszor kerültem

Sok hajhra, jajra, bajra.

Jó voltam szerelemben:

Egy Isten sem gondolhatná szebben,

Ahogy én gyermekűl elgondoltam

S nézz lázban, vérben, sebben.

Ha te nem jöttél vóna,

Ma már tán panaszló szám se szólna

S gunyolói hivő életeknek

Raknak a koporsóba.

Nézz, Drágám, rám szeretve,

Téged találtalak menekedve

S ha van még kedv az aljas világban:

Te vagy a szívem kedve.

Nézz, Drágám, kincseimre,

Lázáros, szomorú nincseimre

S legyenek neked sötétek, ifjak:

Őszülő tincseimre.

Akkor sincsen vége.

Te vagy ma mámnak legjobb kedve

És olyan gazdag ez a ma,

Hogy, ha egy életet akarsz,

Ma nézz jól a szemembe.

Végig-nézhetsz a vágyak boltján,

Láthatsz ezer kirakatot.

Neked én vagyok egyedül

Gazdagon és mogorván.

Neked én vagyok neked-szántan

És hogyha nincsen örömöd

És hogyha nem érted a mát,

Mindegy: én meg nem bántam.

Az adhatás gyönyörüsége

És a ma öröme telit

És hogyha véget mondanál,

Hát – akkor sincsen vége.

TARTALOMMUTATÓ.

- Oldal Ember az embertelenségben.

- Emlékezés egy nyár-éjszakára9

- Az akarat cselédjei11

- A fekete Husvét12

- Csak rosszabb volnék14

- Nótázó vén bakák15

- Ember az embertelenségben16

- A Föld ébresztése18

- Véresre zúzott homlokkal19

- A rémnek hangja21

- Tegnapi tegnap siratása22

- E nagy tivornyán24

- Mai próféta átka26

- Mag hó alatt.

- A sirató siralma29

- Intés az őrzőkhöz30

- Várnak a táborozók31

- A tábor-tűz mellett33

- Levél a Végekről34

- Elhanyagolt, véres szívünk36

- Mag hó alatt38

- Kurucok így beszélnek40

- Az igazi szó41

- A mosti március42

- Az ütések alatt43

- Egyszer volt csak44

- Krónikás ének 1918-ból46

- Az eltévedt lovas.

- Ház jegenyék között51

- A fajtám sorsa53

- Elmenni távolra, pusztulni54

- Fáradtan biztatjuk egymást55

- A mesebeli János57

- Az eltévedt lovas59

- A régi sereglések61

- A harcok kényszerültje62

- Élünk vagy nem?63

- A nagy hinta-játék65

- Több bizodalom vágya66

- Elfáraszt a várás67

- Kétkedő, magyar lelkem69

- Két kuruc beszélget70

- A halottak élén.

- Obsitot se kapok75

- Új arató ének76

- Hulla a búza-földön77

- Az Ősz muzsikája78

- A halottak élén79

- Torony az éjszakában81

- Halottan és idegenen83

- Szomorú hitvallás magamhoz84

- Emlékezés nagy halottra85

- Az utolsó hidfő87

- Szegény Zuboly emlékére88

- Kincs Gyula emlékének89

- Nóták piros ősszel90

- A «dies irae»92

- Ásít a tükör93

- Bóbiskálván lehajtott kardomon94

- A megnőtt élet.

- Ifjú szivekben élek97

- A hivalkodó ember98

- Az öreg Árvaság99

- Láttam rejted törvényed101

- Himnusz a Tavasznak103

- A megnőtt élet104

- A szép Husvét105

- A rabbiság sorsa106

- A Hold megbocsájt107

- Dal a boldogtalanságról108

- Az ősz dicsérete109

- A Kraszna völgyén111

- Készülés tavaszi utazásra112

- Ésaiás könyvének margójára.

- Ésaiás könyvének margójára117

- Hozsánna bízó siróknak119

- Menekülés az Úrhoz120

- Adja az Isten122

- «Te előtted volt»123

- A nagy Hitető125

- Kicsoda büntet bennünket?127

- A Titok arat128

- Virágos karácsonyi ének129

- A csodák föntjén131

- Volt egy Jézus133

- Nem csinálsz házat134

- A szétszóródás előtt136

- És most már138

- Ceruza-sorok Petrarca könyvén.

- A nagy Hid143

- Vörös tele-Hold emléke144

- Ceruza-sorok Petrarca könyvén145

- Még fájóbb könnyek146

- Ki várni tud147

- Uzsorás kölcsönök váltója148

- A fogyó Hold149

- Kár volna érted150

- Én bús ibolya-vetésem151

- A tavaszi szív152

- Összebuvó félelem órái153

- Talán Hellász küldött155

- Vándor, téli Hold156

- Tovább a hajóval.

- Mégsem, mégsem, mégsem159

- Áldozás piros kedvvel160

- Már előre rendeltettem161

- Sajnálom szegény fiukat162

- A szenvedésnél többet163

- A bűnök kertjében164

- Nyögök s mind terhemmel165

- Bátor jaj nélkül166

- Ugrani már: soha167

- Távolról a Mostba168

- A szamaras ember169

- A Mindegy átka170

- Megmaradok virágos mezőkön171

- A piros rózsa173

- Tovább a hajóval174

- Vallomás a szerelemről.

- A Kalota partján179

- És mégis megvártalak181

- Az elhagyott kalóz-hajók182

- Vágtatás a Holdnak184

- Óh, fajtám vére186

- Vallomás a szerelemről188

- Minden nagy megujhodottságom189

- Cifra szürömmel betakarva190

- Az idők kedveltjei191

- Őrizem a szemed193

- Beteg szívemet hallgatod194

- De ha mégis?195

- Nézz, Drágám, kincseimre196

- Akkor sincsen vége197

Transcriber’s Note:

List of corrected typographical errors:

- Page 5, "Edes anyám halott nénjének." changed to "Édes anyám halott nénjének."

- Page 5, "O tudta, látta, vélte, hitte," changed to "Ő tudta, látta, vélte, hitte,"

- Page 34, "(Ermindszent, 1914. junius.)" changed to "(Érmindszent, 1914. junius.)"

- Page 47, "Os, szép kemencék sorjukban elhűlnek" changed to "Ős, szép kemencék sorjukban elhűlnek"

- Page 49, "AZ ELTEVEDT LOVAS" changed to "AZ ELTÉVEDT LOVAS"

- Page 71, "No meg zsebrákoknak, úgy-e, koldus társam?‘" changed to "‚No meg zsebrákoknak, úgy-e, koldus társam?‘"

- Page 91, "Piros Osz, piros Föld, piros Ég," changed to "Piros Ősz, piros Föld, piros Ég,"

- Page 100, "Es mégis-mégis, öreg Árvaságom," changed to "És mégis-mégis, öreg Árvaságom,"

- Page 105, "Miért tudjon O az embervérről." changed to "Miért tudjon Ő az embervérről."

- Page 109, "Ma, mosoly-csokrát szórom szét a számnak’" changed to "Ma, mosoly-csokrát szórom szét a számnak,"

- Page 131, "Ulnek bennem viziók és valók" changed to "Ülnek bennem viziók és valók"

- Page 133, "O mondta: fegyvert a fegyverrel" changed to "Ő mondta: fegyvert a fegyverrel"

- Page 134, "Úr szövetsége ládájájának" changed to "Úr szövetsége ládájának"

List of corrected inconsistencies in the Table of Contents:

- Page 199, "Elhanyagolt, véres szivünk 36" changed to "Elhanyagolt, véres szívünk 36"

- Page 199, "Egyszer voltunk 44" changed to "Egyszer volt csak 44"

- Page 200, "A halottak élen." changed to "A halottak élén."

- Page 200, "Ásit a tükör 93" changed to "Ásít a tükör 93"

- Page 200, "Himnusz a tavasznak 103" changed to "Himnusz a Tavasznak 103"

- Page 201, "A Hold megbocsát 107" changed to "A Hold megbocsájt 107"

- Page 201, "Összebúvó félelem órái 153" changed to "Összebuvó félelem órái 153"

- Page 202, "Mégsem, mégsem mégsem 159" changed to "Mégsem, mégsem, mégsem 159"

- Page 202, "Minden nagy megújhodottságom 189" changed to "Minden nagy megujhodottságom 189"

- Page 202, "Cifra szűrömmel betakarva 190" changed to "Cifra szürömmel betakarva 190"

- Page 202, "Beteg szivemet hallgatod 194" changed to "Beteg szívemet hallgatod 194"

- Page 202, "Nézz, drágám, kincseimre 196" changed to "Nézz, Drágám, kincseimre 196"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK A HALOTTAK ÉLÉN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

E-text prepared by Albert László from page images generously made available by Internet Archive/Canadian Libraries (http://www.archive.org/details/toronto)

A HALOTTAK ÉLÉN

EMBER AZ EMBERTELENSÉGBEN

Emlékezés egy nyár-éjszakára.

Az akarat cselédjei.

A fekete Husvét.

Csak rosszabb volnék.

Nótázó, vén bakák.

Ember az embertelenségben.

A Föld ébresztése.

Véresre zúzott homlokkal.

A rémnek hangja.

Tegnapi tegnap siratása.

E nagy tivornyán.

Mai próféta átka.

MAG HÓ ALATT

A sirató siralma.

Intés az őrzőkhöz.

Várnak a táborozók.

A tábor-tűz mellett.

Levél a Végekről.

Elhanyagolt, veres szívünk.

Mag hó alatt.

Kurucok így beszélnek.

Az igazi szó.

A mosti március.

Az ütések alatt.

Egyszer volt csak.

Krónikás ének 1918-ból.

AZ ELTÉVEDT LOVAS

Ház jegenyék között.

A fajtám sorsa.

Elmenni távolra, pusztulni.

Fáradtan biztatjuk egymást.

A mesebeli János.

Az eltévedt lovas.

A régi sereglések.

A harcok kényszerültje.

Élünk vagy nem?

I.

II.

A nagy hinta-játék.

Több bizodalom vágya.

I.

II.

Elfáraszt a várás.

Kétkedő, magyar lelkem.

Két kuruc beszélget.

I.

II.

III.

A HALOTTAK ÉLÉN

Obsitot se kapok.

Új arató ének.

Hulla a búza-földön.

Az Ősz muzsikája.

A halottak élén.

Torony az éjszakában.

Halottan és idegenen.

Szomorú hitvallás magamhoz.

Emlékezés nagy halottra.

Az utolsó hidfő.

Szegény Zuboly emlékére.

Kincs Gyula emlékének.

Nóták piros ősszel.

I.

II.

III.

A «dies irae».

Ásít a tükör.

Bóbiskálván lehajtott kardomon.

A MEGNŐTT ÉLET

Ifjú szivekben élek.

A hivalkodó ember.

Az öreg Árvaság.

I.

II.

III.

Láttam rejtett törvényed.

Himnusz a Tavasznak.

A megnőtt élet.

A szép Husvét.

A rabbiság sorsa.

A Hold megbocsájt.

Dal a boldogtalanságról.

Az ősz dicsérete.

I.

II.

III.

A Kraszna völgyén.

Készülés tavaszi utazásra.

ÉSAIÁS KÖNYVÉNEK MARGÓJÁRA

Ésaiás könyvének margójára.

Hozsánna bízó siróknak.

Menekülés az Úrhoz.

Adja az Isten.

«Te előtted volt.»

A nagy Hitető.

Kicsoda büntet bennünket?

A Titok arat.

Virágos karácsonyi ének.

A csodák föntjén.

Volt egy Jézus.

Nem csinálsz házat.

A szétszóródás előtt.

És most már.

CERUZA-SOROK PETRARCA KÖNYVÉN

A nagy Hid.

Vörös tele-Hold emléke.

Ceruza-sorok Petrarca könyvén.

Még fájóbb könnyek.

Ki várni tud.

Uzsorás kölcsönök váltója.

A fogyó Hold.

Kár volna érted.

Én bús ibolya-vetésem.

A tavaszi szív.

Összebuvó félelem órái.

Talán Hellász küldött.

Vándor, téli Hold.

TOVÁBB A HAJÓVAL

Mégsem, mégsem, mégsem.

Áldozás piros kedvvel.

Már előre rendeltettem.

Sajnálom szegény fiukat.

A szenvedésnél többet.

A bűnök kertjében.

Nyögök s mind terhemmel.

Bátor jaj nélkül.

Ugrani már: soha.

Távolról a Mostba.

A szamaras ember.

A Mindegy átka.

Megmaradok virágos mezőkön.

A piros rózsa.

Tovább a hajóval.

VALLOMÁS A SZERELEMRŐL

A Kalota partján.

És mégis megvártalak.

Az elhagyott kalóz-hajók.

Vágtatás a Holdnak.

Óh, fajtám vére.

Vallomás a szerelemről

Minden nagy megujhodottságom.

Cifra szürömmel betakarva.

Az idők kedveltjei.

Őrizem a szemed.

Beteg szívemet hallgatod.

De ha mégis?

Nézz, Drágám, kincseimre.

Akkor sincsen vége.

TARTALOMMUTATÓ.

Transcriber’s Note:

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE