The Project Gutenberg eBook of Fjalar Kuningas

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Fjalar Kuningas

Author: Johan Ludvig Runeberg

Translator: K. Kiljander

Release date: July 5, 2005 [eBook #16211]

Most recently updated: December 11, 2020

Language: Finnish

Credits: Produced by Matti Järvinen and Tuija Lindholm

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FJALAR KUNINGAS ***

Produced by Matti Järvinen and Tuija Lindholm.

FJALAR KUNINGAS.

Runoillut

Joh. Ludv. Runeberg.

K. Kiljander'in suomentama.

Ensimmäisen kerran julkaissut

G. L. Söderström 1881.

Ensimäinen laulu.

Hän, säätäjä onnen ja lain,

Näkeepi suvun Fjalarin sortuvan

Häpeähänsä, hänen poikans'

Ainoa siskoa vaimona syleilee.

Uljaana ja kunniassaan

Hän istui Fjalar, kuningas Gauthiodin.

Voittoa mont' on kokenunna,

Siksipä tulta silmässä harmaapään.

On joulu ja siksipä nyt

Kesk'talven juodaan kestiä linnassa.

Soittoja leimuu sadottaisin,

Sankarijoukko salissa riemuitsee.

Alf, Versete, Kare ja Rafn,

Sodissa kestäneet, jalo Ingul myös,

Raivurinsurma Hadding, Agnar,

Vaikkapa nuoret, kuulut jo runoissa,

Styr arpinen, Sote, se mies,

Min kilpi täynnä reikiä vasamain,

Fjalarin luona joivat tällöin.

Nuo sotaurhot kaikki ken mainita vois'?

Sä tok' olet muistettava,

Sjolf vanha, surma sä sotalaumojen,

Ainoa muinaissankareista

Säästynyt iloks' Fjalarin vanhuuden.

Sä häll' olit kumppalina,

Kun nuoruus kiehui suonissa molempain;

Vanhana vielä kuolon teillä

Fjalarin kanssa vertasi vuodatit.

Vait'! Ruhtinas nousevi nyt

Ja ottaa maljan vaahtisen käteensä.

Lausua sanan nyt hän halaa,

Valansa tehdä hetkenä lupauksen.

"Mua sankarit, kuunnelkaa,

Te lehdet nuoret harmajan tammipuun

Runkohon puhjenneet, sen, jonka

Taistelumyrskyt runteli useinkin.

Ken teistä jo silloin ois'

Ajellut kiitäin perhoja nurmen, kuin

Morvenin mailla sai Dunkomar

Miekkani kautta kuoleman kalpean?

Ol' laivojan' yhdeksän

Ja miestä uljasta sata kussakin.

Morveni aamun koittehessa

Miehiä kaksin verroin vastaan toi.

Kaks rannalla miest' oli vaan,

Mä toinen, toinen Sjolf, rusopilviin kun

Päivä jo laski, kuu kun katsoi

Silmillä rauhan tuhoja miekkojen.

Työ tää oli nuoruuden.

Me miehistyimme, parta se pensastui,

Maita me sortelimme, joita

Talvi ei sorra, kesä ei ennätä.

Kun nain, olin harmaapää,

Mutt' kuninkuuteen impeni viedä voin.

Pojan ja tytön sain ma hältä.

Haudalla äidin leikkivät vielä nuo.

Urotöistä jo kylläni sain.

On monta ruhtinastakin vallassain,

Fjalarin töitä laulut kaikuu,

Kannel jo uupuu voittojen kiittelyyn.

Nyt levätä mieleni on.

Jo illaks' käypi päiväni myrskyinen,

Tyyntyvi tuulet; voittamani

Meret ja maat myös rauhani tuntekoot."

Näin hän. Sodanoppinut Sjolf

Sen kuuli. Rinta sankarin arpinen

Kohosi mielikarvaudesta,

Synkeä varjo nous' hänen otsalleen.

Hän saneli: "Tottako ois'?

Tuo rauhan ääni oisiko Fjalarin?

Kotka jo oisko uupununna

Lennosta kunnian avaruudessa?

Viel' Erin ylpeilee,

Sun voittos vielä ei sitä sortanut.

Permejä hiipii pitkin merta,

Heit' odotatko sä rannallas'?

Meill' on lepo haudassa vaan;

Sit' ennen rauhaa ei ole kelläkään.

Kovat on elon retket, voi kun,

Ruhtinas, ennen aikojas' uuvuit sä!"

Näin saneli Sjolf. Ylevään

Hymyilyyn Fjalar puhkesi; maljan hän

Antavi pois ja tyynnä ottaa

Nyt asepylvähältä hän jousensa.

Hän laukaisee. Salaman

Värähdys nähtiin. Kilvestä kilahdus

Seinällä kuului vastapäätä,

Takana nuoli vapisi hirressä.

Sen moistapa mielestään

Ei kenkään laukaust' ole nähnynnä.

Kuningas otti maljan jälleen,

Korkea kuului äänensä uudelleen:

"Nyt rauhaa harrastan.

Valaani kuulkaa, miehet Gauthiodin!

Väljemmät suojat, kauniit lehdot,

Viljavat pellot voittoni olkoot nyt.

Nyt maassani itävä on

Mit' ihmisluontoon kylvetty sulint' on,

Heikkoa suojellaan ja voimiin

Miekaton riemu vaan ompi sääliä.

Mun tahtooni luottanut ma

Oon aina, siihen luotan ma vieläkin;

Sodassa johti kuolon menot,

Rauhassa on se johtava elämän.

Jos uhkailee vihamies,

Jos ilkivalta lakia rikkoo maan,

Sääntöä rauhan jos ken sortaa,

Unhopa saakoon Fjalaria valoineen!"

Hän vaikeni. Äänensä soi

Värähtäin vielä rinnassa sankarein.

Itse hän maljan huulillensa

Tyynenä vei ja tyhjensi kerrassaan.

Nyt ruhtinas asettui.

Ovelta silloin läheni outo mies.

Saapunut salaa kummastutti

Muodolla myrskyisellä hän kaikkia.

Hän kyyryssä ensinnä ol'

Kuin outo vieras, köyhä ja iäkäs;

Astuvi, kasvaa, jättiläisnä

Seisovi nyt hän edessä Fjalarin.

Hän avasi viittansa,

Ja hämmästyinpä nähtihin Dargar nyt,

Tietäjä, jonka silmä saattoi

Kohtalot nähdä aikojen tulevain.

Tuo nähtypä vuos'sata jo

Oli Pohjolassa, riemuksi harvoin vaan.

Ken hänen tyynen äänens' kuuli,

Aavisti kaukaa myrskyjä kauheita.

Hän lausui: "Kuningas, suur'

Oli vannomukses', suuremman kuulin ma

Tuolla kun vuoren kukkulalla

Kuuntelin äänt' yöhattaran reunalta.

Se kuului: Unhottanut

On Fjalar onnen jakajat jumalat,

Luottavi tahtohonsa, mielii

Kohtalot järjestää valevoimallaan.

Mutt' ennenku hautahan hän

Jaloudessansa vajonnut on, hän saa

Oppia, kuinka taivaan voimat

Tekevät tyhjäks' tuumia ylpeitten.

Hän, säätäjä onnen ja lain,

Näkeepi suvun Fjalarin sortuvan

Häpeähänsä, hänen poikans'

Ainoa siskoa lempivi vaimonaan."

Sai salihin äänettömyys.

Niin näytti vaan kuin käytyä rakeiden

Tyyneys taas kun leviääpi

Kylmänä mannerten lumipeitteille.

Mutt' kuningas vaaleana

Nyt istui, huulet vaan vähän värähtäin.

Kov' oli sota sydämessä,

Malttaen mielens' lausuvi viimein hän:

"Mun luokseni tuokaatte

Mun Hjalmarini, Gerdani vieno myös.

Heidät mä tahdon nähdä, heistä

Valita toisen kuoleman saaliiksi.

Näät, tietäjä, millinen oon;

Vie tervehdykseni jumaloillesi,

Tutki, he kaiken uhrasitko,

Ennenku kaikkivoiviksi tottuivat.

Nyt yöhösi palaja taas.

Kun Fjalar kerran henkensä lopettaa,

Palaja silloin, miekaltansa

Palkkasi saat sä synkästä valheestas'."

"Et, ruhtinas, käskenyt oo

Mua turhaan" Dargar lausui, "ma palajan.

Luetut ovat elon hetket,

Päättyvät on ne meiltäki. Hyvästi!"

Pois tietäjä tyynenä läks'.

Mutt' saliin lapset kutsutut neito toi,

Läheni kuningasta, nosti

Lapsoset hiljalleen isän polville.

Ei riemua kuulunut nyt,

Ei maljaa juotu, haudanpa hiljaisuus

Valtasi huoneen, katseet luotiin

Vapisevaiset ääneti Fjalariin.

Nyt hetk' oli valita. Hän

Loi katseen pitkän poikahan, kirkastui

Muotonsa, hyvästiksipä vaan

Silmänsä näytti tytärtä katsovan.

Hymyilevän katsehen tää

Loi häneen, päänsä povelle isän vei.

Vapisi Fjalar, lapsen eessä

Vapisi vastustelija jumalain.

Pois Gerdasta Hjalmarihin

Välähti silmänsä, kuni salama

Toisesta toiseen lentelehti,

Kunnes se korkeuteen kohos' tuiottain.

Sjolf nous'. Hänen kasvoillaan

Kalpeilla vieri kyynele kirkasna.

Etehen vanhan kumppalinsa

Astuen äänin vavisten lausui noin:

"Oi kuningas, Hjalmarihan

Sun miekkaas' käyttää, itse kun lepäät jo,

Maatasi suojelee ja kauas

Fjalarin muiston unhosta ulottaa.

Siis joutuos valitsemaan!

On jyrkkä vuori rannalla, alla sen

Ääneti oottaa kylmä aalto,

Tyttäres' se kuin kipenän sammuttaa."

Näin lausuen isältä pois

Hymyileväisen uhrin hän otti. Nyt

Aukeni huoneen ovi, yöhön

Vaikenevaiseen katosi vanhus näin.

Mutt' liikkumatonnapa vain

Viel' istui Fjalar. Käsi, mi tyttären

Tukena ol', kuin kuihtuneena

Lepäsi hänen tyhjällä polvellaan.

Nyt katsehen viimein loi

Hän ympärilleen, tuiman ja tutkivan;

Sankarit, surmaa pilkkaavaiset,

Säikytti leimaus tuo hänen silmästään.

Hän saneli. Äänensä ol'

Kuin kaukaa kuultu ukkosen jyrinä:

"Fjalarin murheen todistajat,

Taisto on alkanut, mua kuunnelkaa:

Voi häntä, jok' ilmaisee

Sanallakaan mit' ompi hän nähnyt nyt!

Häpeän saa hän niittää, hänet

Kostoni löytää maailman ääriltäi.

Ei nimeä tyttärein'

Saa kenkään mainita. Isän povessa

Lyhyt on elon taru hällä.

Minunpa olkoon vaan hänen muistonsa.

Kun perille pääsnyt ma oon,

Kun hautakumpu päälläni kohoaa,

Korvan' ei kuule ihmisääntä,

Voittoni kalliin mainita vasta saa."

Näin lausuen nous' ylös hän,

Pois astui, johtain kädestä poikaansa.

Vankkana aivan niinkuin ennen,

Salihin jätti hautojen kolkkouden.

Ja vuodet ne vaihtelivat,

Ja maine Fjalarin levis' etäälle.

Fjalarin tyttärestä vaan ei

Mainetta kuultu, kuisketta kulloinkaan.

Toinen laulu.

Shelman immelle kenpä kelpaa,

Laakson kukkanen, ken sinut saa?

Tuulosen sulotuokse,

Hengittää sua kenpä saa?

Shelman tornien kuvat päilyy

Kronan aallossa kirkkahina,

Päivä idästä valaa

Maille Morvenin koittonsa.

Sali Finjalin linnan loistaa,

Mutta sielläpä synkkinä vaan

Kolme kulkevi poikaa

Kuninkahan Morannalin.

Jousen kantaja Gall on tuima,

Rurmar soittaja suruissaan;

Vasta sodasta tullut

Vaiti on jalo Klesamor.

Salaa katsovat toisihinsa,

Uhkaus silmihin syttynyt on.

Vihan tuli on valmis

Sydämist' ulos leimumaan.

Miks' on linnasta riemu poissa,

Aamu loistava levoton noin?

Synkistyy veli miksi,

Kun hän veljehen katsahtaa?

Aikaan Finjalin, Ossianin

Eipä linnassa eletty noin;

Kannel riemuja raikui,

Laulu voittoja kiitteli.

Vankat olivat muinaismiehet.

Rientäin kuin kulovalkea nuo

Poikki vihollisparven

Sodan hetkenä ryntäsi.

Kukistettua muukalaiset

Kun he Shelmassa näkyivät taas,

Lempeet olivat jälleen,

Päivää kevähän lempeemmät.

Suurten pojat ne miks' ei muista

Isäin tapoja, miksikä he

Vihaa kantavat, josta

Rauha Morvenin häirääntyy?

Neito linnassa on; sen tähden

Gall on jousensa unhottanut,

Rurmar laulanut siitä,

Eestä taistellut Klesamor.

Shelman immelle kenpä kelpaa,

Laakson kukkanen, ken sinut saa?

Tuulosen sulotuokse,

Hengittää sua kenpä saa?

Viimein katkesi vaitiolo.

Vanhin veljistä, jous'uros Gall,

Ryhtyy sanelemahan.

Kiukun voittaen lausuu näin:

"Me Morannalin pojat oomme,

Samaa äitiä oomme me myös.

Taivon pilvistä meihin

Jalot katsovat isämme.

Uhkaavaisena sieltä katsoo

Finjal, vieläkö viholliset

Niitä kumpuja kammoo,

Joilla nuorna hän taisteli.

Minne kuulusa Morven joutuu,

Soiton sorean, laulujen maa,

Jos sen valtijat surmaa

Vihan myrkyllä toisiaan?

Yhden oma Oihonna olkoon,

Neito kuin rusopilvinen koi.

Maa on tyttöjä täynnä,

Muiden valita ääretön.

Siis nyt rauhassa lähtekäämme

Vanhan luo, joka tornissa on.

Ratkaiskoon tämän riidan

Vihdoin sokea isämme."

Kuninkaan he nyt saapui luokse.

"Isä, linnassa kauvan jo on

Riita piillyt ja vihaa

Rintoihimme se huokunut.

Veli veljeä vieroi, toinen

Toista seurasi hiipien vaan.

Sovun tahdomme, jott'ei

Turmioon tulis' maasi tää.

Kaikki lemmimme me Oihonnaa,

Hän se syynä on riitamme vaan.

Se on sammuva, jos hän

Omaks' yhdelle annetaan.

Rakkaat olemme kaikki sulle,

Kuinka päättänet, tyydymme.

Lausu, kelle hän kuuluu,

Neito siintävän kaukomaan!"

Vanha kuningas vaiti viipyi,

Poikain punniten sanoja vaan.

Kotvan arveltuansa

Näin hän vastasi viimeinkin:

"Vapaan mereltä sain Oihonnan,

Vapaudess' eli siellä jo hän.

Täällä leikkinyt on hän

Lapsuuden iän vapahan.

Niinkuin tuulonen aaltoloilla,

Tuokse nurmikon ollut hän on,

Ollut kuin säde kirkas

Yössä eloni sammuvan.

Wapaa olkohon lento tuulen,

Tuokse ilmoja liitäköhön,

Sateell' olkohon tiensä,

En Oihonnaa ma pakota.

Ehkä lempivi, Gall, sun joustas',

Taikka, Rurmar, sun lauluas' hän.

Ehkä olla hän tahtoo

Miekkas' seurana, Klesamor.

Koitelkaa, se on päätökseni.

Ikä kullenki vuoronsa suo.

Ken saa lemmen, ken ei saa,

Wihan kuitenki hyljätköön.

Kronon rannalla luolan varjoss'

Impi istuvi soreahius

Silloin uljahanmoisna

Seisoi Gall aran eessä tuon.

"Seuraa mua, Oihonna, lempii

Metsämies sua, päivyen koi!

Kulkemaan sua kutsuu

Teitään ruhtinas tunturein.

Näitkö ilmojen ihanteita

Kukkuloilta kun päivä se nous',

Näitkö kuin säde koiton

Usman häälyvän mettä joi?

Muistatko sinä metsän ääntä,

Kun sen lehdikot vapisevat,

Linnut laulaa ja virta

Kiitää louhien välitse?

Tiedätkö, miten sydän sykkii,

Koirain, torvien pauhussa kun

Pensas liikkuvi, hirvi

Eteen silmäsi seisahtuu?

Neito, suositko tummaa iltaa,

Tähtein valoa vapisevaa?

Mallmorkummulle tullos

Katsomaan, miten syntyy yö.

Kummull' istunut oon ma usein,

Päivä kiiltävän porttinsa kun

Sulki lännessä, rusko

Pilven reunalta hälveni.

Viileytt' illan oon hengittänyt,

Nähnyt laaksojen tummenevan,

Aattehissani kauas

Öitä synkkiä harhaillut.

Kaunist' on elo tuntureilla,

Herkkä henkiä metsässä on;

Tule morsiameksein,

Riemut tuntea runsaat saat."

Impi aaltojen lausui siihen:

"Gall, mua elosi viehättää,

Raittiit tunturituulet.

Suloiset salosiimekset.

Mieluummin toki säveleitä,

Sankar'lauluja kuuntelen ma

Laulut Ossianin, ne

Kasvot nostavi ruskohon.

Usein tunturin nurm' on juonut

Hirven hurmetta, nuoleni kun

Sattunut oli siihen.

Tarkk' on jouseni, Gall, kuin sun.

Mene, Morvenin kankahilla

Yksin kulkea halajan vaan.

Metsän impi se lempii

Jousta, nuolia, koiriaan."

Pois läks' Gall, oli otsans' synkkä.

Rurmar, laulaja, läheni nyt.

Kauan ääneti ollen,

Hän Oihonnaa silmäili.

"Neito", lausuvi nyt hän viimein.

"Sua kun katselen, sieluni muu

Katsantohosi hukkuu

Niinkuin päivähän usman yö.

Ei oo nimeä mulla, jonka

Muisto kestävä aikoja ois';

Varhain muoton' on valju,

Varhain huolihin surkastun.

Kuitenkin urotöitä lemmin,

Laulaa voin minä sankarityöt.

Kun ma kannelta soitin,

Morven kuunteli ihmeissään.

Kyllästynyt jo noihin olen,

Maineen hohto ei viehätä mua.

Toimetonna on kannel,

Jonka ennen ma soida soin.

Kronan rannalla, kuss' ei pauhu

Kosken ääneni kuulua suo,

Yksin laulelen nyt vaan

Yölle huolia sydämein.

Mulle tullos sa, silloin jälleen

Riemuun nousevi lauluni taas,

Vielä Rurmarin nimen

Viepi aikojen aikoihin.

Impi, suositko muiston ääntä?

Joskus vielä sen lausua suo:

Näin se lauleli Rurmar,

Kun Oihonnahan silmäsi."

"Rurmar," aaltojen neito virkkoi,

"Vieno kukkanen rannalla on,

Iltatuulosen henki

Notkistaa sitä nukkumaan.

Laula sydämes' huolet hälle,

Haavehempeä laulaja, sä,

Kunnes silmä sen kostuu

Iltakasteesta kyyneliin.

On Oihonnasta laulu kaunis,

Miekkain kanssa kun kantele soi,

Voitot laulajan suusta

Myrskyn lailla kun tulvaavat.

Sankareita hän rakastaapi,

Uhkarohkeita silmiä vaan.

Mennös, hempeämieli,

En voi huolias' lohduttaa."

Viha Rurmarin silmiin syttyi,

Kasvot kalpeat ruskohon lens',

Pois Oihonnasta kääntyi,

Luolast' ääneti katosi.

Tuli ruhtinas, sodan urho,

Neidon etehen töytäsi hän:

"Gallin, Rurmarin poistit,

Eessäs' kolmas on, Klesamor.

Kielin eipä hän voittaa taida;

Taisteluin verikentillä hän

Vaikeni, hänen miekkans'

Kieltä kuoleman haastoi vaan.

Rohkeutta sa suosit, impi,

Taistelut sua viehättävät;

Niit' on tarjona, joudu!

Morsiokseni antau!"

Sammalpaadelta nous' Oihonna,

Nuorukainen kun lausui tuon,

Käteen tarttuen katsoi

Häntä silmihin kysyviin.

Lausui: "Minusta aina olit

Parhain veljistä, Klesamor sä,

Yksin Morvenin maassa

Miekan tulta kun rakastat.

Shelmasta kun sa kaukomaille

Läksit mainetta saavuttamaan

Aatoksenipa seuras'

Usein sinua mertten taa.

Väre hengestä suurten isäin,

Lähde sotias' sotimahan,

Vihamiehille näytä

Vielä Finjalin kuntoa.

Ja kun laulaja kaukaa tulee,

Kilpisalissa istuva oon,

Vierellään minä istun,

Kuunnellen, nimes' kuuluisko.

Jos on kohtalos' aikaisehen

Nousta pilvien henkien luo,

Alas sieltä sä katso,

Kyynelissä sä näet mun.

Usein yksin ma kankahalta

Iltapilviä katsova oon,

Usein kaarevan otsas',

Tummat kähärät muistav' oon.

Lempen' ei ole morsiamen,

Onpi sisaren, Klesamor, vaan;

Sama kasvatti meidät

Isä, Morvenin kuningas."

Lausui ruhtinas: "Aaltoin impi,

Ei Morannal sun isäsi oo,

Et oo siskoni! Kenpä

Syntys' tuntevi kaukaisen?

Kaukaa täältä sä sinisilmäs'

Päivän valohon, heräten, loit.

Meren anti, ei vaimon,

Ompi tytär Morannalin.

Ehkä autuas aalto nousi

Kevättuulilla päivähän päin,

Vaipui taasen ja sinut

Valkovaahdosta synnytti."

Impi otsalle nuorukaisen

Painoi huulensa hymyilevän

"Veljen' oot sinä. Voinko

Olla veljeni morsian?

Kaukaa saapuva sulhon' ompi.

Niinkuin pilvien hattara hän,

Niinkuin vuorilta myrsky

Arvaamatta hän ilmestyy."

Kolmas laulu.

En tuuloseksi syntynyt, aalloks' en,

Vaikk' ei, kuin muiden, poveni liiku,

On neidon sydän, lämmin ja sykkivä,

Jääkuoreni alla mullaki myös.

Ken Lora-laakson hirviä ajelee?

Ovilta kai'un vapisevilta

Kajahti torven iltama-säveleet,

Ne helmassa nukkuu hämärän nyt.

Kuss' aallot Kronan tummina kulkevat

Sivutse tammein saartaman paaden,

Naismetsästäjä on lumi-ihoinen,

Se aaltojen imp', Oihonna se on.

Kanervikossa istuen silittää

Hän metsäkoiraa ruskeakarvaa,

Mi väsyneenä nuolesta nuoleksii

Nyt hurmetta hirven kylmenevän.

Ei metsästänyt neitonen yksinään,

Vaan Gylnandynen laulavan kanssa.

Se saapuu, impi vaalea, verkalleen;

Oihonna se hymys' ystävälleen.

Hän lausui: "Tule, tytär Hidjallan'in!

Jo vaipui metsän valio arka;

On ilta kaunis, tuulonen viileempi

Jo kutria pääni heiluttelee.

Sä laula mulle, idästä kunnes kuu

Poluille luopi valonsa vienon.

Oot kylmyytein, sen uhrit jo laulanut;

Nyt laulele riemullista sa vaan!"

Ja Gylnandyne kalpea lauloi nyt,

Loi kyynelsilmän taivasta kohti.

Siell' ilman siintävyydessä pilvi yks'

Nyt kulki; sen matkaa katseli hän.

"Miss' oot," hän lauloi, "riemu Krualinin,

Iäkkään urhon, pilvissä ootko?

Käy pilven reunallen alas katsomaan,

Oihonna on täällä, ilosi sun.

Oi Le, sä muinen isäsi linnassa

Loit Gylnandynehen sulokatseen,

Sä häntä tänne seurasit Morveniin

Jäit vieraaks' soiton, laulujen maan.

Sä usein näillä vuorilla vaelsit,

Kun illan hohtehess' oli seutu

Ja neitos' raikas, kutsuva torvi soi.

Oihonnan sa täällä tapasit myös.

Ken hänet näkee, joka ei unhottais'

Mit' elämäss' ol' onnea ennen?

Mä sua katsoin, sinä Oihonnaa vaan;

Mun kuihdutti se, sun nostikohan?

Suus' vaikeni, sun hymysi katosi

Ja kyynelpilvi kasvojas' peitti;

Kuin varjo veretöin olit päivillä,

Kuin korvessa tuuli kuljit sa öin.

Niin aamun' eräänä tulit yksinäs'

Sä jälleen, salaa terävän nuolen

Oihonnan kiiltäväst' otit viinestä;

Rintaasi sä työnsit syvälle sen.

Ei voiton kannel sinusta koskaan soi,

Ei mainees' muiston siivillä lennä;

Oi Le, käs'vartes' varahin lakastui,

On tyttönen kuolos' laulaja vaan.

Ei hänen äänens' kuin runoniekan soi,

Sä siit' et viihdy, pilvien haamu.

Murheeni ei sun mieltäsi paina, se

Oihonnanpa ei oo, armahas' ei

Soi, lauluni, kuin tuulonen kankahan!

Sua kuule, vastaa sulle ei kenkään.

Mun huokauksein nukuta helmaan yön;

Kuin huokaus kerran mä nukun myös."

Hän päätti. Vuoret, laaksot ja lainehet

Jäähyvästinsä laululle kaikui,

Ja Kronan virran kosket ne yksinään

Nyt kaukana hiljaa kohisi vaan.

Mutt' tuikkaavaisten tähtien valossa

Oihonna nosti silmänsä kirkkaan

Ja ystävälleen kättä hän tarjosi;

Näin aaltojen impi saneli nyt:

"Kuin vuoren kylmä tuuli, he laulavat,

Oihonna leikkii kukilla laakson;

Hän aalto ompi päivässä kiiltävä,

On silmässä tulta, rinnassa jää.

En tuuloseksi syntynyt, aalloks' en,

Vaikk'ei, kuin muiden, poveni liiku.

On neidon sydän, lämmin ja sykkivä

Jääkuoreni alla mullaki myös.

Mutt' miks'ei Morveniss' ole miehiä,

Ei sankareita kuin oli ennen?

Nyt kilpi Finjalin kovin raskas on

Ja vaipunut ääni Ossianin.

Mua kyllästyttää Morvenin miehet jo,

Nuo huokaavaiset, hempeämielet.

En voinut antaa lempeä lemmestä,

Voin suruni antaa heille ma vaan.

Oi milloin tullee pilveni myrskyisä,

Ma milloin saanen, uneltu armas,

Sun nähdä kirkastavana miekallas'

Sen liekin, min rintaas' synnytin mä?

Nyt kuullos, Gylnandyne sä vaalea,

Mit' äänt' Oihonna lauluhun vaatii;

Ei suruinen, vaan raikas on tarinain,

Se tunturituulten henkeä on.

Näin taru kertoo: Rauhassa Loklinin

Etäistä maata hallitsi Fjalar;

Hän nuorna myrskyks' Lodinin mainittiin

Ja muisto sen vielä laajalla on.

Nyt ol' hän vanha, sotahan väsynyt,

Joi simaa, käytti lakia maassa,

Mutt' miekka ruostununn' oli huotrassaan

Ja rannalla laivat mätänivät.

Mies nuori astui nyt hänen eteensä,

Se hänen poikans' ainoa oli,

Ja loistavilla silmillä nuoruuden

Isäänsä hän katsoin saneli noin:

"Tee mulle laiva, isäni, retkille

Sun nuoruuteis mun mieleni halaa.

Oon väkevä, on vereni lämmin. Pois

Mä laaksosta kodin halajan nyt."

Vait' vanhus oli. Poikansa innostui

Ja lausui: "Isä, pyyntöni täytä,

En enää voi tääll' olla ma maineetta,

En lauluja kuulla sinusta vaan.

Jo kevyt mulle on sinun kilpesi,

Kuin vitsan taivutan sinun jouses'.

Maailmaan, jossa voittoja niitit sä,

Myös Hjalmarin voitot mahtuvat on."

Mutt' siihen Fjalar jyrkkänä vastasi:

"Oon vannonut ma suojata rauhaa.

Mun päivän' myrskyinen oli, ilta sen

Kuin tyyntynyt järvi loistava on.

On sota hirmuinen, verisilmiään

Se raunioiden lomista nostaa.

Mä rauhaa rakastan, sitä katsele!

Sen muodolla maani hymyelee."

Mutt' nuorukainen ääneti seisoi vaan,

Ja kyynel kasti kasvojen tulta.

Tok' hetken päästä silmänsä kirkastui

Ja tuskansa puheeks' puhkesi noin:

"Ken antaa vallan, kuningas, sinullen

Näin unheen yöhön kätkeä poikas'?

Sä hengen annoit mulle, se ota taas,

Mitättömän vastalahjan sa saat.

Kov' ompi kuolla nimettä, unheessa,

Kovempi vielä elämä tää ois';

En elää voi, mutt' totella isää voin,

Mä tottelen siis ja kuolohon käyn."

Kuningas vaiti ol', vihan peitti hän.

Jääkylmät lausui hän nämä sanat:

"Sä laivaa pyydät, saat sen, se rannalla

Ens' retkeni ajoilt' ollut jo on.

Sen pohja sammaltunut ja halki on

Ja päivä paistaa laitojen läpi.

Se ota; kaukomailta sä mainettas'

Käy etsimähän, mä unhotan sun."

Ja Hjalmar läksi. Pihalla isänsä

Nyt harjoitettiin leikkiä lasten;

Ja kiekkaa kiidättelivät kourat ne,

Mi miekkoja ennen käyttelivät.

"Ken vielä sodan muistoa rakastaa,"

Kehoitushuuto Hjalmarin kaikui,

"Ken kanssain meren aukean teille käy,

Ken kilven ja kalvan kisahan käy?

Ma laivan sain; sen pohja on heinäinen

Ja päivä paistaa laitojen läpi;

Mutt' voiton miehet niittävät, laivat ei,

Ja voittajan tie on luotettavin."

Näin kuului äänensä kuni ukkosen,

Kun helteisen se perästä päivän

Tult' iskein, vyöryin, pilvissä jylisee

Ja velttoa maata herättelee.

Ol' tuuli noussut järvellä tyynellä,

Sen liedot laineet kohosi taasen,

Ol' salpa murrettu ja sen kahleista

Jo puhkesi virta raivoamaan.

"Merelle, sotaan, voittohon, muuanne!"

Näin huuto kulki miehestä mieheen,

Ja joukko jätti laivalla laholla

Nyt taaksensa rannat syntymämaan.

Tul' sana kuninkaalle: "Sun poikasi

Pois laivassaan jo merelle kulkee;

Jää maasi turvattomaksi, uljaimmat

Kun sankarit hällä mukana on."

Vihastuu Fjalar, muuttuvi muotonsa,

Ja kumahuttain kilpehen iskein

Hän huutaa: "Miehet, merelle; rikottu

On sääntöni, elää rikkoja sen."

Mutt' harmaapäinen Sjolf, sotaveikkonsa

Ajoilta entisiltä, nyt lausui:

"Äl' etsi turhaan kostoa kieltyä,

Sun pääskysi kotkan kiinnikö sais'?

Sä löydät kenties' Hjalmarin, kukistaa

Tuon nuoren voimatonna sa tahdot;

Hän eikö, tuntein runsahat voimansa,

Vois' kunnottomuuttas' pilkata vaan?"

Ei sanaa Fjalar lausunut. Rantaan vaan

Hän miekkamiehinensa nyt läksi.

Hän astui verkalleen; viha kasvoillen

Ol' jäätynyt, vasta kuohuttuaan.

Jo kolme päivää hän oli harhaillut,

Vaan neljännellä keksi hän purjeen.

Se kohden purtta Fjalarin purjehti

Ja pian se määräns' saavuttikin.

Sen päämies silloin Permien kielellä

Jylisten huusi: "Taistohon, Fjalar!

Sun poikas' kuninkaamme, sen laivan löi,

Tuon henkesi korvaa, laivasi myös."

Samassa johtaki joukkoa ryntäävää

Hän laivalla jo Fjalarin riehui.

Kovasti taisteltiin tasavoimilla,

Mutt' Fjalarin joukko harveni jo.

Ja kohta seisoi suojana kuninkaan

Vaan entisaikain taisteluveikot.

Ei voittaaksensa sotinut Fjalar nyt,

Vaan sankarin lailla kaatuakseen.

Mutt' silloin huomaamattapa lähestyi

Mereltä laiva, purppurapurjein

Ja keula kullattuna, ja mastossaan

Se lippua kantoi Gauthiodin.

Se kiitäin kulki, läheni, pianpa

Jo ympärillä Fjalarin nosti

Nuo nuoret, uljaat sankarivierahat

Taas miekkojen juhlan raivoavan.

Se päättyi vasta laskussa auringon,

Kun Permi viimeinen peri kuolon;

Ja Fjalar voiton sai, mutta synkkänä

Viel' odotti miekka kädessä hän.

"Ei vielä saa mun miekkani levähtää,"

Väristen vanhan kuuluvi ääni;

"On työni kesken, mun vihamiehistäin

Viel' elossa rohkeimman minä nään.

En Permiläistä vihannut, rauhaani

En siksi vaihtanut meren myrskyyn,

Vaan käskyni ja valani pilkkaajaa

Mä lähtenyt olen kukistamaan.

Eteeni astu kypärineis, sä mies,

Min töit' en kielin kosta ma kyllin;

Mä toista kieltä puhua tahdon nyt,

Sen teräpä purevampi on kai.

Eteeni astu, miekkasi paljasta

Isääsi vastaan, jolta sen saitkin;

Jos et, niin masentuos sa polvilles',

Käy sovintokuoloon eessäni nyt!"

Hän päätti. Sankar'joukossa hälveni

Nyt humina kuin huokuvan aallon;

Ja yksin tyynnä, julmana paikallaan

Vaan Fjalari seisoi odottaen.

Mutt' Hjalmar, voittaja, pani ääneti

Aseensa hurmekannelle laivan;

Isänsä eteen sitten hän astui näin

Ja nöyränä vaipui polvillehen.

Ilmassa miekka Fjalarin välkähti,

Sen isku päätä Hjalmarin tähtäs.'

Se lankesi ja kypäri kilahti,

Mutt' ehjänä Hjalmar seisovi viel'.

"On mennyt voimain," lausuvi kuningas,

"Noin kehnosti en iskenyt ennen;

Siis kypäristä pääsi sa paljasta,

Ei voimani pysty kypärihin."

Niin päästi Hjalmar kypärin, paljasti

Isänsä kovan kostolle päänsä;

Hän seisoi turvatonna, ei turvaks' muu

Kuin kasvojen kaunis tyyneys vaan."

Mutt' vanhan käsi vapisi. Miekkansa,

Jo kuolon iskuun nostettu, vaipui

Hiuskiharoille Hjalmarin, niinkuin ois'

Se lepohon niille laskenut vaan.

Siit' asti Hjalmar rohkea, vapaana,

Kaukaisten merten aaltoja kyntää;

Ja Fjalar istuu rauhassa kotonaan

Ja leppynyt sydän riemuisa on.

Kun joskus joutuu ilta ja linnassa

On vieraita ja vaahtinen malja

Käy mieheen miehestä, sekä kannelta

Runoilijat harmaat soittelevat,

Ja unhottaen vanhoja ylistää

Vaan laulelevat voittoja nuoren,

Ja Hjalmar, Hjalmar soi yhä salissa

Ja Fjalar, se uljas, unhotetaan;

Kas silloin Fjalar maljoa maistavi

Ja nuoruuden hän hohtehen saapi,

Ja silloin puoleen laulajan silmäyksen

Hän loistavan kiitollisena luo."

Oihonna päätti. Nurmella kiilteli

Jo iltakaste, kannelta taivaan

Kuun kirkas silmä katseli tyyneyttä

Ja kulkua hiljaisen kesäyön.

Kedolla silloin läheni, saapui mies.

"Oihonna," lausui hän, "sua etsin.

Sua kutsuu luokseen Morvenin kuningas,

Odottaen ennen koittoa jo."

"Sä sanantuoja," vastasi neitonen,

"Mintähdeti vanhus noin mua ikävöi?

Hän kutsun kuololta joko saanut on,

Luo henkien hänkö mielivi jo?"

Mies lausui: "Miekkain kalsketta kuullut oon

Ma linnasta, ja kolmasti kilpeen

On lyönyt ruhtinas, sotahuuto käy

Jo miehestä mieheen; tietoni se."

Nous' silloin riemahtaen Oihonna. "Mies,

On toimes päättynynnä," hän lausui,

"Vie kuninkaalle minulta tervehdys;

Kun aamu se koittaa, tornissa oon."

Neljäs laulu.

Miks' Hjalmari viipyvi?

Hält' Innishonnako laaksoissaan

Ois' innon ryöstänyt, oisko

Hän sanans' unhottanut?

Jo rannalla Morvenin

Käy koitto, kummulla hämärtää

Kuninkaan torni, sen alla

Wiel' unissan meri on.

Oihonna, et vielä näy,

Miss' uneksit meren neito sa?

Jo nouse, vanha Morannal

Hän kaipaa sua, valoaan!

Ei nää valon nousua hän,

Ikuinen häll' ompi silmäss' yö,

Ei, kuinka morsion lailla

Maa hymyy laistossa koin.

Mutt' tuulosen vilppahan

Hän tuntee torninsa aukosta

Ja uimalintujen kuulee

Jo lentoon lähtevän hän.

Käy aalto, sen kuulee hän,

Ja sua, Oihonna, hän kutsuu näin:

"Sä joudu lapseni; päivän

Mä kuulen ääniä jo."

Ja aaltojen neitonen

Tuo säde viileä vuoriston,

Lähestyi kuuntelevaista:

"Mä tervehdin, isä, sua.

Kun laski jo aurinko,

Mä Kronan rannalle viivähdin;

Yön silmät viehättäväiset

Mun siellä näkivät viel'.

Oihonnasi myöhästyi.

Sai metsästys hänet uupumaan,

Ja unen helmassa, isä,

Sun unhottanut hän on.

Mutt' kumpu Dunhormodin

Ei loista vielä, ei hongatkaan.

Miks' käskit aamua ennen

Mun olla luonasi sä?"

Kätensäpä kuihtuneen

Ojensi neidolle vanhus nyt

Ja lausui: "Tule, sä loisto,

Mi Shelman valaiset yön.

Tään sokean vanhuksen

Viel' ollos kerta sä silmänä.

Kun ilta saapuvi, silloin

Mun yöni haihtuva on.

Kun tähtien tarhassa

Näät iltapilven, sen reunalla

Jo Shelman ruhtinas kulkee

Ja kirkas silmänsä on.

Ja näkevi maansa taas,

Jok' on kuin kaukana muistissaan,

Kun kuu sen vuorille heitti

Valonsa vapisevan.

Nyt sota on joutuva;

Jo Innishonnahan tullunna

On eilen satujen Hjalmar

Ja miehet Loklinin myös.

Terveisiä lähettää

Näin nuori kotka usmien maan:

"Kuningas Morvenin, kutsu

Nyt kansat tappelemaan.

Nyt pohjasta tuuli käy;

Se huomisaamuna, kuningas,

Rannalles' vapisevalle

Purjeitten myrskyä tuo".

Hän vaikeni. Neidonpa

Nous' ruskon vivahdus kasvoillen.

"Miks' uhkaa," kysyvi, "maatas'

Oihonnan sankari nyt?"

Morannal se lausui taas:

"Mull' aarre on, sitä vaatii hän.

Sen kuuluks' laulu on tehnyt

Ja häntä houkuttanut.

Oi tytär, hän sanoa

Näin käski: "Merellä kulkenut

Oon helteen hehkuvan maita

Ja maita talvisen jään;

Mutt' minne mä jouduinkin,

Soi maine tyttäres' korvissain,

Soi lemmen hempeä ääni

Ja hyljättyni valitus.

Nyt vihassa vannoin ma

Tuon immen ylpeän omistaa.

Siis varo tytärtäs', Hjalmar

Hän kosii miekalla vaan."

Noin uhkavi hän; josp' ois'

Se päivä kedolla Kronan nyt,

Kun joukot Trenmorin kaasin,

Masensin Erinin maan!

Sais' Loklinin sankari

Kai nurmen hiekkahan hautansa,

Kuin aalto, loiskuva rantaan,

Se hukkuu hiekkahan taas.

Mutt' voima Morannalin

Ja silmäin valo on kadonnut,

Ja muisto töistäni loistaa

Kuin kaukaa talvinen yö.

Nyt, Morvenin sankarit,

Ilolla käyttekö taisteluun?

Jous' Gall'in onkohan vankka

Ja keihäs Klesamorin?

Ja Rurmari, laulujas'

Mi laulat salissa Finjalin,

Voinetko kilvestä ääntä

Kumauttaa miekalla myös?

Mä ääniä kuulen kuin

Teräksen kalsketta rannall' ois'

Sä katso, sotahan josko

Jo Shelman sankarit käy!"

Ja neitonen katsehen

Loi hurmatun avaruutehen,

Ja aamun rusko se hällä

Sai kasvot purppurahan.

"Oi isä, mä joukon nään,

Se laskee vuorilta verkalleen,

Kuin pilvi myrskyjä täynnä

Se vierii laaksoa päin.

Mutt' tyynenä meri on,

Jo päivä silmänsä aukaisee,

Ja syvyys vavisten välkkyy

Ja taivas kirkasna on."

Suruisena hymyili

Nyt vanhus, pianpa kuitenkin

Hän nousi jalona, innon

Sai henki sanelemaan:

"Sä ruhtinas taivahan

Ja tähtien, sua tervehdin,

Sua, aurinko, ikinuori

Jok' oot ja kuihtumaton,

Mun riemuni muinoinen,

Mi loistat vielä mun muistossain,

Vaikk' yö mun silmäni peittää

Ja mielein pimeä on!

Et tarvinne tänään kai

Sä peittää kasvojas' häpeestä,

Ett' ois' Morannalin poika

Sodasta paennut pois.

Kuin isänne väkevät,

Gall, metsän ruhtinas, Klesamor,

Sä miekkain ystävä uljas,

Ja Rurmar, laulaja sä,

Te retkille sankarein

Nyt käykää, Finjalin poluille!

Katoopi kaikki, ikuinen

On töiden kunnia vaan.

Ken kaatua nuorna saa

Kanss' sankarein, hän on autuas.

Hän niinkuin salama lentää

Ja iskein sammua saa.

Kuin sammuva hiilikko

On vanhuus vaan. Kotiliedellä

Se kituu, tuhkahan sain muu

Ja unehtuu siten pois.

Miks' Hjalmari viipyvi?

Hält' Innishonnako laaksoissaan

Ois' innon syöstänyt, oisko

Hän sanans' unhottanut?

Mä aaltojen kuohua

Ja tuulta pohjosen kuulen tok';

Se yhä kiihtyen lentää

Ohitse korvieni."

"Oi, isäni, pohjassa;

Yö jälleen nousevi taivaalle

Ja päivä vavisten haihtuu

Selillä aaltojen pois.

Ja pilvien pimeyteen

Myös meri peittyvi, harmaana

Garmallan kallio päältään

Pois hyrskyn vaahtoa luo.

Ja valkeat lainehet

Jo ryntää rantahan, törmällä

Myös honka vavisten huojuu,

Kun kiitää vihuripää.

Wiel' ei näy purjetta;

Etäällä mustassa pilvessä

Waan välkähtää valo joskus,

Se lokin siivestä lie."

Hän vaikeni. Pauhasi

Jo myrsky täydessä vauhdissaan,

Ja aallon vonkuva huoku

Syvyyden povesta nous'.

Ja tulissa ilma ol'.

Ja kolkkoin vuorien ylitse

Kovemmin myrskyä kulki

Nyt taivaan jyrinä suur'.

Morannal se lausui nyt:

"Tään moisen päivän mä kerran näin;

Se päivä tuo oli, jolloin

Mä löysin mereltä sun.

Mies, nimenä hällä Darg,

Maan hylky, vihattu, koditoin

Merellä saalista etsi

Ja ryösti, rosvaeli.

Mä ajelin laivaa sen,

Kun maatain kerran se lähestyi;

Mutt' eestäin pakeni hän vaan,

Tuo rosvo pimeän yön.

Jo iltama lähestyi,

Hän vielä kaukana purjehti;

Mä turhaan seurasin; silloin

Nous' myrsky raivoamaan.

Se pauhinan seurassa

Samoin kuin nyt yhä kiihtyi vaan.

Mun laivain siipeä nosti,

Mutt' Dargin rikki se löi.

Mun miekkani tullut ei

Sen roiston verellä tahratuks'.

Pilvestä salama lensi,

Sen laivan liekkihin sai.

Mä sitä nyt lähestyin.

Se paloi; Darg oli yksinään!

Perässä synkkänä seisoi

Hän kilven suojassa vaan.

Häll' laps' oli sylissään;

Hän näkyi oottavan purttani;

Hän usein taaksehen katsoi

Kuin varronnut mua ois'.

Mua säälitti hätänsä.

Lähellä hänt' oli laivain jo,

Kun vastatuulehen tämän

Mä käänsin liekistä pois.

Nyt tulehen kilpensä

Tuo rosvo viskaten hyppäsi,

Ja lapsi sylissä vaipui

Näin aallon helmahan hän.

Ja vihurin vallassa

Pois lens' sen laiva; mutt' lasta hän

Kohotti laineista, pyytäin

Hänelle apuani.

Sen näin mä ja laivaani

Mä heidät nostin. Ja silloinhan

Näin ensikerran Oihonnan,

Sun silloin mereltä sain.

Sä pien' olit, kuitenkin

Vapaana, ehjänä vaarasta.

Sä rosvon sylissä itkit

Ja piilit povelle tuon.

Mutt' synkkänä, röyhkeenä

Ja vaatteet korvettuneina Darg

Jo kuolevaisena istui

Kuin haahmo laivalla vaan.

Hän lausuvi: "Kuningas,

Käyn unheen lepohon mielelläin,

Rukoilen vaan tämän eestä,

Mi yksin surevi mua.

Et nää hänen kasvoissaan

Mun vertani. Sillä ketään ei

Maan hylky, heittiö jätä

Velkansa perilliseks'.

Yöll' aallosta sain ma tuon

Kun kerran jouluna rantausin

Kupeelle Fjalarin linnan

Ja Vidarkallion luo.

Oo laupias hänelle,

Sä, jonka laupeus kuulu on.

Hän on se ainoa, multa

Ken saanut iloa on."

Kun kuningas kertoi noin,

Oihonnan silmä se kyyneltyi.

Mutt' kohden näkyjä muita

Se lensi kirkasna taas.

Näät, rannalla huuto nous'

Ja myrskyyn, ukkosen pauhinaan

Sekaantui kilpien kalske

Ja äänet sankarien.

Ja mustilla aalloilla

Jo kotka kiiteli usmain maan;

Kuningas aaltojen, Hjalmar

Nyt syntäs' Morvenihin.

Mutt' rannalla kotimaan

Jo Shelman seisovi joukko myös

Kuin kallio, jota aalto

Käy syösten hukuttamaan,

Ja tappelu syntyi nyt,

Nyt aalto kohtasi kallion,

Mies miehen kaasi ja ranta

Se verta vaahtosi vaan.

Mutt' ääneti innossaan

Oihonna seisoi ja katseli

Uljasta sankariansa,

Unelmin kaivattuaan.

Hän silmäsi innolla;

Kun hänen miekkansa salama,

Kuin pilven, Morvenin joukon

Lävitse aukasi tien.

Ja joukkopa Loklinin

Jo Shelman miehiltä voiton vie,

Mutt' silloin tappelu taukoo

Ja tyyneks' meteli käy.

Morannal se lausui nyt:

"Oihonna, miks' olet ääneti?

Miks' loppuu miekkojen melske?

Lie Morven masentunut?"

Oihonna se vavisten

Noin vastasi: "Isä, riemuitse!

Jo kohta laulujen Hjalmar

On haamu pilvissä vaan.

Hän horjuvi, kypärins'

On rikki, poikasi kolmen kanss'

Hän yksin sotivi. Tuota

Ihmeellä katsovat muut.

Gall iskevi keihäällään

Ja teräs Rurmarin välkkyvi

Ja Klesamorilla miekka

Kädessä verinen on."

Morannal nyt vihastui

Ja kilpeään kilahutti hän,

Ja huutaen sotarintaan

Sen käski hiljenemään.

"Häpeelläkö", huusi hän,

"Mun harmaat hapseni peitätte?

Omatko poikani tahraa

Mun puhtaan kunniani?

Ja Finjalin kanteleen

Surusta vaieta täytyykö,

Ett'ei tää häpeätyönne

Vois' soida kielistä sen?

Ja Hjalmarin laulaja,

Hän saisko pilkaten mainita

Ett' yksin kolmea vastaan

Hän kaatui, sankari tuo?

Gall, poika sa kuninkaan

Kuin hänkin, veljistä vanhin sä,

Käy yksin taistohon, kaadu

Jos pettää miekkasi sun!"

Ja taistohon yksinään

Gall läksi; heikkopa ollut ei

Tää Shelman ruhtinas, mutta

Sen surma kuitenki vei.

Hän taisteli innolla

Ja kaatui kunnian loistossa,

Kuin aalto päivässä paisuu

Ja välkkyy vaipuessaan.

Ja verille tantereen

Nyt astui Rurmar. Ei tappeluun

Vaan lauluun tottunut on hän

Ja huoliin sydämen vaan.

Hänenp' oli taisteluns'

Kuin soihdun vastahan tuulta yön;

Hän kaatui, vaikeni laulu

Nyt hänen sydämessään.

Ja kolmas ol' Klesamor,

Hän nuorin ol', mutta tottunut

Jo varhain urhojen kanssa

Sodissa taistelemaan.

Hän tappeli vihassa

Ja tulta leimusi silmänsä;

Hän veljein verestä vaati

Veristä kostoa nyt.

Ja miekkojen kalske soi

Ja Morven riemulla kuuli tuon,

Tuon kohta kuolevan kaiun

Ajoilta Ossianin.

Mutt' nostetun kätensä

Hillitsi Hjalmari, lausui noin:

"Sä nuorukainen, mä säästän

Taruille henkesi sun.

On aamusi ihana,

Sun päiväs' loistava kerran on,

Siis sovinnoks' kätes' anna

Ja loista sankarina."

Mutt' Klesamor vastineeks'

Löi häntä miekalla nurjalla;

Taas syttyi tappelu, silmä

Nyt sammui Klesamorin.

Sä aaltojen neitonen,

Miks' vuotaa kyynele silmästäs'?

Kaatunut eipä, Oihonna,

Sun jalo sankarisi.

Hän kätteli vanhusta

Ja lausui: "Yksin, oi isä, sä

Jäit mun ja pimeyn kanssa

Vierasta tottelemaan.

Nyt rannalla Morvenin

Ei hengi pojistas' yksikään;

Ne kuolon saivat jo kaikki,

Ne haudan unessa on."

Hän päätti. Mutt' kirkkaana

Taas loisti otsa Morannalin,

Ja pilvet rauhattomuuden

Kasvoiltaan hälvenivät.

"Nyt pelvotta," lausui hän,

"Voi mennä kuningas Morvenin

Pois tähtitarhojen suojiin,

Isäinsä henkien luo.

Mun muistoni puhdas on.

Ei poikain tähden mun haamuni

Yön suojaan tarvitse piillä

Kun kohtaa Finjalin se.

Mun hautani, tyttärein,

Tee hiekkaan, jossa mun poikani

Nyt lepäävät. Pane patsas

Yhteinen kummulle sen.

Sä jaloa vierasta

Ilolla seuraa ja muista myös

Morannalia ja kuule

Kun kiitos hänestä soi."

Ja harmaja päänsä nyt

Se painui, silmä se sulkeutui,

Ja ruhtinaan jalo henki

Nyt pilvikotihin nous'.

Viides laulu.

Ihminenkö ryntäis' teitä vastaan?

Niinkuin tähdet, te hymyytte

Ihmisvaiheiden sumun halki meihin,

Joiden johto teille on leikkityö.

Fjalar kuningas ol' vanhennunna,

Hiljaa vaan eli linnassaan,

Kaukaan aikaan nähnyt ei ollut maataan

Eikä ilmaa vesien henkinyt.

Päivä oli noussut kirkkahana

Äsken aaltojen kylvystä,

Loistehensa vanhenematon koitti

Niinkuin ennen vieläkin salihin.

Kuninkaan nyt mieli kevyt oli,

Kirkkaat ol' hänen kasvonsa;

Muinaisaikain muistoja myrskyisiä

Sankarvanhuksille hän kertoi nyt.

Äkisti hän katkas' kertomansa,

Nousi jalona seisaalleen;

"Pian," lausui, "vierivät voiman hetket,

Muistoillen on päiviä kylliksi.

Kukkulalle Telmarin mä tahdon

Vielä maatani katsomaan,

Kuink' on sille henkeni onnen luonut,

Ennenkuin mun sammuvat silmäni.

Miekkan' antakaa! On toimi vielä

Rauenneella mun kädelläin.

Voittoon oon ma tottunut, voittohonpa

Fjalar kuninkaan taru päättyköön!"

Miekka vyöllä vanha kuningas nyt

Astui Telmarin harjalle.

Siihen istui vaiti ja katsoi maataan,

Tuolla kesän rauhassa lepäävää.

Päivä koitti maille lämpimille,

Kultapinnalle järvien,

Kumpuin välissä sinivirrat juoksi,

Runsaat viljat lainehti pelloilla.

Ihanaisna, juhlapuvussansa

Valtakunta nyt Fjalarin

Kiitollisen tyttären lailla katsoi

Puoleen vanhan harmajan isänsä.

Mutta vanhan silmä kyynelöittyi,

Ylpeästi hän lausui noin:

"Työni nähnyt oon ma ja tehty valan'

Tuoss' on täytettynä, se kyllin on.

Isältäin mä kylmät, metsät perin,

Viljamaiksi ne luonut oon;

Muinen pellot nuo oli perkaamatta

Asunnotki nuo tekemättömät.

Olen elänyt." Näin päätti Fjalar

Puheensa ylevyydellä,

Mut Sjolf vanhus, synkkänä astui esiin

Voimakkaalla äänellä lausui noin:

"Kuningas, sä vanhenet, sun kätes'

Uupuu, hautahan kallistut,

Haahmo vaan oot miehestä muinoisesta,

Haahmo yöhön synkkähän katoova.

Jos sä its' oot kaikkivoipa, miksi

Valtaan antaut vanhuuden?

Itse jos oot luonut sa teot tuossa,

Nouse siis ja uudista nuoruuteis!

Kuningas, sä kiitä jumaloita!

Niiden lahja on suuruuteis.

Frey hän yksin kasvatti peitoin viljat,

Yli-isä suojeli rauhaa maan.

Thorin voima oli, jonka muinoin

Tunsit sodissa omakses';

Itse unhotettuna vaan sa taidat

Kaatua kuin korvessa kaatuu puu."

Fjalar istui aatoksissa, sitten

Ylpeästi hän lausui noin:

"Puhut voimista näkymättömistä,

Vaadit haamuja mua uskomaan.

Tottunut en muihin luottamaan oo,

Tuken' on oma tahtoni;

Sillä voittanut olen ihmisiä.

Jumaloiden polkenut päätökset.

Tosin Fjalar vanhentuupi, muuttuu

Tukka, selkäkin köyristyy,

Kadonnut on paljo, mit' ennen oli;

Semmoinen se on elon järjestys.

Yks' on tallella. Mä kätein vanhan

Vielä voittohon nostaa voin;

Riemuist' elon vaalenevista saatan

Hymyillen ja jalona kuolla pois.

Kuolla tahdon. Tehtäväin on tehty."

Vanhus kohotti otsansa,

Viittans' kuninkaallisen maahan laski,

Rinnan arvet paljasti päivälle.

Miekkansa hän otti, niinkuin ennen

Tappeluissa, se välkkyi nyt;

Vanhan silmä vieläkin salamoitsi,

Kun se miekan terästä tervehti.

"Miss' on Dargar nyt," niin lausui Fjalar,

"Hän mi, tuntien jumalat,

Edemmäksi kantoa silmäns' näkee,

Elää ajoissa tulevaisissa?

Jos hän ois' niin viisas kuin hän kerskaa,

Nyt hän tuntisi hetkensä,

Miekkan' eessä lupas' hän seista ennen

Kuin sen kuolo estävi kostosta."

Kun hän sai sen sanoneeksi, haamu

Nousi laaksosta verkalleen,

Vuoren kukkuloille se tiensä otti,

Kummullen jo Fjalarin luokse sai.

Kuningas nyt hämmästyi kun tunsi

Muodon harmajan kulkijan;

Ääneti hän istui ja miekan kanssa

Luisti alas kätensä hiljalleen.

Dargar seisoi eessä Fjalarin. "Mun

Käskit tulla. Nyt tässä oon

Kauvan, kuningas, minun varrot' annoit;

Heikko oot jo verraten entiseen.

Ootko ennättänyt työsi tehdä,

Täyttää valasi vannotun?

Elon vaiheet säätänyt niinkuin ovat,

Tyhjiks' tehnyt jumalat, niiden tiet?"

Fjalar naurahti ja virkki: "Sattuu

Joskus kummasti, korviisi

Mikä henki käskyni, ukko, saattoi

Juuri kuin se pääsi mun huuliltain.

Tullut oot sa, se on kyllin. Tahdon

Vastata kysymykseesi.

Elon vaiheet määräsin niinkuin ovat,

Mun on voitto tässä, ei jumalten.

Katso maitani! ne semmoisetko

Oli ennen mun oltuan'?

Hävittää mä sodissa voinut oisin

Ihanuuden tään, elon kukkivan.

Oisin voinut tämän valtakunnan

Rajaan rajasta turmella,

Ett'ei löytyis' lehteä tuulen leikiks'

Eikä perhon pesäksi kukkaista.

Mitä näät nyt? Kunne silmä kantaa,

Siell' on raadettu maisema,

Korvet lehdikoiksi on muuttuneina,

Petoin luolat ihmisten asunnoks'.

Pellot kantaa vuoden toivon, muinoin

Meren myrskyt jot' ajeli.

Rikkautemme tuo kesäkaste meille

Eikä enää nyt veren vuodatus.

Kesytetty maa ja ihmisluonto

Raakuutehen ei taivu nyt.

Miekalta on temmattu pois jo valta,

Wäkivallan laki on voittanut

Lempeys ja kunto menestyvät,

Saapi kunnian rauhan työt.

Niin on Fjalar valtansa järjestänyt,

Eikö hän oo täyttänyt valaansa?

Uhkaus, min toit sa jumaloiltas'

Savun lailla on haihtunut.

Poikaani ei sisaren syli sulje,

Tahratoin mun harmaja pääni on.

Syvyys kätkenyt on tyttäreni,

Aaltoin selkiä ajelee

Hjalmar voittoon voitosta onnellisna,

Wirheetönnä, kuulusa poikani.

Viel' yks' lupaus on täyttämättä,

Täytettävä se ompi nyt.

Maksamahan velkasi tule, Dargar,

Weres' vaadin minä sun valhestas'."

Wanha tietäjä nyt kuninkaasen

Katsahti sekä lausui noin:

"Kerran katoo multakin elon kuorma,

Eikä aikaisin tule kuoloni.

Ihmiskohtaloita kyll' oon nähnyt,

Niitä kokenut itsekin,

Jonkun hetken kärsinen vielä elää,

Sen mä pyydän tähtesi, kuningas.

Wiivy kostoinesi kunnes joutuu

Todistaja sun voittosi.

Wiivy kunnes Hjalmar, sun kunniasi,

Joutuu tänne, kaukana ei hän oo."

Niin hän lausui, vaikeni ja merta

Kohden ojensi kätensä;

Joukko Fjalarin ilohuudot nosti:

"Purret Hjalmarin jopa näkyivät."

Hjalmar näkyi. Tiellä siintävällä

Laivat lensivät kotiin päin.

Purjeet loistivat yhä likempänä,

Vaahto välkkyi pursien laidoilla.

Ilo kiilsi vuoren kukkulalla

Vanhain urhojen silmistä,

Fjalar yksin miettivä, synkkä oli,

Äänetönnä laivoja katseli.

Vasta kun ne oli satamahan

Taakse vuorien kadonneet,

Loihe silmä Fjalarin Dargarihin,

Äänettömyyden katkasi viimein hän:

"Poikaani en näkeväni luullut,

Maine kaukoa kuului sen.

Mutta päivänä, jona elon heitän

Voipi ihme, kummatta, sattua.

Hjalmaria mainitsit. Hän tuli

Lisäämään minun voittoain.

Tässä maan ja taivahan todistaissa

Wälillämme ompi hän päättävä."

Kun hän sai sen sanoneeksi, Hjalmar

Nousi vuorelle yksinään,

Ei kuin ennen uljasna miekkamiesnä

Mutta kypärittä ja aseitta.

Kalpeat kuin kinos kuutamolla

Oli nyt hänen kasvonsa,

Haudan synkkä hän oli näöltänsä,

Kantoi miekkaa veristä kädessään.

"Terve tultuasi poikain," lausui

Ääni sortuva kuninkaan,

Oisin suonut tulevas' toisenlaisna,

Mutta noinkin iloni olet sa.

Urhotöistäs' kerro, lienet monta

Kovaa taistoa kokenut?

Haavoistako vuotavat voimas' lähteet,

Kun oot valju, huulesi vapisee?"

"Kovaa taistelua," vastas' Hjalmar,

"Kokenut olen aseitta.

Ei oo teräs särkenyt rautapaitaa,

Sydän verta vuotavi kuitenkin.

Päivältä ois' silmän' peitettävät,

Sinuun katsoa kaihoan.

Julkaista mun velkani sulle tahdoin,

Siitä syystä vielä mä elän nyt.

Murtunut ma oon, mutt' mainehesta,

Waikka nuori, sain osani.

Kuuntele kun kertovat runoniekat,

Tietää saat sä, ken oli Hjalmari.

Pohjan urhoks', merenkuninkaaksi

Mainittiin mua, maailmaa

Kiertelin kuin myrsky, mä ylpeet painoin,

Heikot nostin, kruunuja jakelin.

Jouduin Loran rantahan. Morannal

Maata vallitsi runojen,

Maine tytärtä ihanaks' sen kiitti;

Urhoin kanssa taistelin hänestä.

Tornissaan Morannal vanha, sokee

Istui, pojat sen kukistin;

Saaliinani laivahan vein Oihonnan,

Häitä aaltoin seljillä pidettiin.

Isä tiedätkö mit' ompi rakkaus?

Ootko tuntenut riemua,

Jossa maan ja taivahan loisto yhtyy,

Ikikukkivaa kuin taivas, maa.

Mitä ennen olin, varjoks' muuttui

Toivon kirkkaus vaaleni.

Woitot voitetut sekä voitettavat,

Kaikk' ol' tyhjää rinnalla onnen sen.

Kevät-tuulet purjeitani veivät

Pitkin aavoja meriä

Päiväkirkkaat, kuohuvat aallot nosti

Autuuteni jumalten kotihin.

Silloin murhe joutui. Iltamalla

Perää pidin ja uneksin;

Rinnallain Oihonna valvoi yksin,

Taivon tähti katsellen meihin loi.

Käten' ottaen hän lausui: "Hjalmar,

Mulle miks' yhä rakkaamp' oot?

Aikaiseen Oihonnan jo olit kulta,

Sinun olin ennenku sinut näin.

Miks' ei jäänyt lempen' semmoiseksi!

Silloin salata rohkenin

Mit' en sulle voinut ma ilmi antaa,

Kun sun ylpeyttäsi pelkäsin.

Onnen tunsin ja tuo onni mulle

Hjalmariakin kalliimp' ol';

Isäksein Morannalia mä kutsuin,

Hänen tyttäreksehen luulit mun.

Nyt mun ompi ilmi annettava,

Silloin mitä mä salasin.

Kaikkia voin kärsiä, kaikki kestää,

Sua pettää, Hjalmar, sit' en mä voi.

Hylkää minut! Ei Morannal ollut,

Ei muu kuningas isäni.

Weri, joka kiehuvi rinnassani

Ehk' on orjaraukan se verta vaan.

Kotimaassas', läsnä linnaa sitä,

Jossa kerran sa loistav' oot,

Joulu-yönä, Vidarin vuoren alta,

Orpon' aallosta minut korjattiin".

Niin Oihonna lausui. Älä isä

Vaalene hänen verensä

Tuoss' on miekallani, Oihonna oli

Sinun tyttäres', minun sisarein.

Kuolla tahtoi hän mun eestäni. Tuon

Terveisensä." Hän vaikeni;

Miekkansa kuin salama rintaan lensi

Ja hän vaipui vuorelle kuolemaan.

Hetki toista seurasi, ja päivä

Hiljaa eteni matkallaan;

Jäykkänä kuin haudalla patsas istui

Fjalar vielä ääneti paikallaan.

Aatteensa hän kätki. Kauhu syrjään

Sankarit oli poistanut.

Vanha Sjolf ja tietäjä Dargar läsnä

Katsoi hänen henkensä sotaa vaan.

Vasta metsän taa kun päivä painui,

Katsoin ylös hän lausui noin:

"Teidän, suuret jumalat ompi voitto,

Rangaistuna teidät mä tunnen nyt.

Ihminenkö ryntäis' teitä vastaan?

Niinkuin tähdet, te hymyytte

Ihmisvaiheiden sumun halki meihin,

Jokien johto teille on leikkityö.

Mies on uljas, kokenut ja voittoon

Tottunut, kova-rintainen,

Tahtoo kaikki ohjata hengellänsä,

Murtaa kaikki, häntä mi vastustaa.

Miekkansa hän nostaa. Silloin häntä

Koskettaa käsi salainen.

Miekka vaipuu, salama uhkaavainen

Kyyneleeksi muuttuvi silmässä.

Meren aallot kuohuu, myrskyt pauhaa;

Käskette, ja ne tyyntyvät;

Meri tottelee, joka laivat nielee,

Ei voi niellä pienintä lastakaan.

Teidät tunnen nyt ja nöyryyntyä

Edessänne en häpeä

Elänyt oon kyllin, on halpa mulle

Suuruus maailman. Tulen luoksenne."

Lausui niin ja tyynnä arpisehen

Työnsi miekkansa rintahan.

Sydänlähteistä veri vuotaa alkoi,

Sekaantuen Hjalmarin verehen.

Kesä-ilta valas' pohjolata,

Meri, maa oli tyynenä;

Metsän taakse aurinko vaipui, sammui

Niinkuin päivä Fjalari kuningas.

End of Project Gutenberg's Fjalar Kuningas, by Johan Ludvig Runeberg

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FJALAR KUNINGAS ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

FJALAR KUNINGAS.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE