The Project Gutenberg eBook of Lyyrillisiä runoelmia 1

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Lyyrillisiä runoelmia 1

Author: Johan Ludvig Runeberg

Translator: Kaarlo Forsman

Release date: March 23, 2007 [eBook #20883]

Language: Finnish

Credits: Produced by Matti Järvinen, Tuija Lindholm and Distributed Proofreaders Europe

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LYYRILLISIÄ RUNOELMIA 1 ***

Produced by Matti Järvinen, Tuija Lindholm and Distributed

Proofreaders Europe.

Johan Ludvig Runebergin

LYYRILLISIÄ RUNOELMIA.

I.

Suomentanut

Kaarlo Forsman.

Ensimmäisen kerran julkaissut

G. L. Söderström 1885.

Franzén'ille.

Ainiaksko vaiennut on meiltä

Armas säveles,

Leivonen, ku syksymyrskyn teiltä

Lensit lauluines?

Eikö maa, joll' loisti aamus ynnä

Päiväs kultavuo

Nähdä saa, kuink' iltas sulle tyynnä

Kultaruskon luo?

Etkö muista Ruotsin ruususilta

Metsää Pohjolan,

Satakielten ihme-säveliltä

Virttä rastahan?

Siitä kuin sa meiltä läksit, suli

Monen talven jää;

Tuli kevät, laululinnut tuli —

Vaan et tullut sä.

Ah! tääll' uinuu entis-lehtoloissa

Yöt yht' armahat,

Piilee pikku-kukkain silmikoissa

Kyynel-pisarat:

Kuin, kons' onnen aikaa muinoin vietit

Koti-virrallas,

Revontulta katsoit, runoja mietit,

Poimit kukkias.

Kun tuoll' alkaa nurmet heilimöidä,

Niityt vehmastaa,

Missä lauloit ennen, — kyynelöidä

Oishan ihanaa!

Niin vaikk' Oulun vanha linna vaipui,

Lapsimuistelmas

Vaikka synkkiin raunioihin haipui

Syntyseuduiltas;

Oishan hauskaa kotikuusta kuulla,

Muistaa entisen

Pirtin laulajaa, mi viiripuulla

Istui laulellen.

Tuuli Auran opistossa tuiskii;

Tullos sinnekin!

Raunioista rakkaat muistot kuiskii

Sulle sieltäkin.

Riennä maahan, jonka helma sulkee

Sun ah! halullaan!

Minne rantaan tullet, tiesi kulkee

Kukkain kesken vaan.

Niinkuin kevätpäivää majat armaat

Sinua tervehtää,

Kaiullansa Suomen vuoret harmaat,

Niinkuin ystävää.

Vanhuksen kotiintulo.

Kuin muuttolintu talvipäiväin jälkeen palaa

Kotinsa lammellen,

Niin luokses, synnyinlaakso, tullen, rauhaa halaan

Lapsuuden mennehen.

Mun sulki kaivatusta maasta monta merta

Ja monen talven jää;

Iloita kaukomailla sain ma monta kertaa

Ja usein kyyneltää.

Tääll' oon nyt taas. — Ka, taivas! suojaa missä kehto

Mua tuuditellut on!

Kas tuolla salmi, saaret, tunturit ja lehto —

Laps'-mailma huoleton!

Kaikk' onpi vanhoillaan. Puut vielä vihannoivat

Somissa verhoissaan,

Tutuista sävelistä aavat ilmat soivat

Ja metsä lauluistaan.

Viel' laine leikkii Ahden lumme-lasten kanssa

Iloisna telmien.

Ja saarten siimeksestä kaiku riemuissansa

Vastaavi etäällen.

Kaikk' ompi ennellään. Mä toinen oon kuin ennen,

Oi laakso armahin!

Haluni sammui, posken leimun kanssa mennen,

Jo jähtyy suonetkin.

Mit' ihanaa sull' on, mit' ihanuutta tarjot,

En taida arvottaa,

Mit' aaltos huokailee ja kuiskaa lehtos varjot,

En enää oivaltaa.

Ei Ahto aalloissansa enää mulle soita,

Ei ihmekannel soi,

Niityillä mailla keijokaisten karkeloita

En enää nähdä voi.

Tok' olin rikkain luotas, mökki, lähtiessä,

Niin rikas toiveissain,

Kun tunteet, syntyneet sun pyhäss' siimeksessä

Kult'-aikaa lupas vain.

Mua seuras kaunokevääs muisto niinkuin taika

Ja seutus rauhaisuus

Ja hyvät henkes, joita lapsuuteni aika

Valveille mulle huus'.

Ja nyt — mit' tuon ma jälleen maista kaukaisista?

Pään lunten painaman,

Sydämmen tyrttyneen ja sairaan hehkumista

Ja kuolla halaavan!

En vaadi takaisin ma hukkaamaani sulta,

Oi armas äiti maa,

Kun suonet haudan vaan, joll' itkee lähtees kulta

Ja haapas kuiskajaa.

Povellas armaalla näin saanen uinahdella

Suloiseen unehen,

Taas haudan kaino-kukkasissa versoella

Elohon puhtaasen.

Jalouden voitto.

Jalon kiitäntää nyt kanteleeni soittaa,

Kuinka häätyneenäkin se vihdoin voittaa,

Sortovallat kaataa, pahaa uhmiellen,

Mailmalle laulele, virs' ylevin!

Kurjaa toivotonta lohdutellen auta,

Sorretulta murra orjakahleen rauta,

Turman joukkiolle, väkivaltaisellen

Lausuos: saapuvi kostajakin!

Tähditelty vaippa yllään, konna julkee

Ryöstön antamassa komeudessa kulkee;

Laki vaikenee ja väistyy kauhistunna, —

Maahan sen polkevi mahtaja tuo.

Vaan kun hyveen otsa tyynnä hälle hohtaa,

Hyveen kirkas silmä konnan silmää kohtaa,

Lannistuu se, taantuu, häpyyn sortununna,

Katsehens' arkana maahan jo luo.

Katso vanhaa leijonaa, ku seudut raataa;

Kun sen teuraat vertyy, kun se karjaa kaataa,

Käy se ylvästellen mahtavuudestansa,

Turvana tarmo ja hirveä suu.

Vaan se huomaa avuks' rientäväisen paimon,

Loistavan tään silmist' äkkää hengen aimon —

Uljas lannistuu ja, laskein teurahansa,

Metsien yöhön jo piiloutuu.

Hurme kruununaan ja valtikasna miekka,

Riutuneitten kesken hirmuherra riekkaa;

Synkeys on sen sääntö, kahleita hän määrii,

Kuolo ja kauhu sen käskynä on.

Aatelinsa unhottain ja kunniansa

Orjat hälle kantaa suitsu-uhrejansa,

Linnan ympärillä palkkaparvet häärii,

Huutaen: "oot jumal' kuolematon!"

Rikos vallitsee ja totuus maahan lyödään,

Hyvä piileksii ja ihmisarvo myödään,

Vaivais-kukaks' aatos ylhäinen jo maatuu,

Petturi-kourien sortama tuo.

Konsa luonnon pyhää solvaiseepi räivät,

Yöksi muutellen sen kauniit valopäivät,

Miss' on kosto, veljet? milloin apu saatuu,

Autiomaille mi rauhoa tuo?

Katso sortumatta, säikkymättä surmaa,

Jalo uinuu vielä kesken kalman turmaa,

Jumal'-lapsen luokse laskee enkeleitä,

Näilt' ylevää vapautta se syö.

Lempikätten alla hälle voimat varttuu,

Aatesäkenistä kirkas lieska karttuu,

Silmäns' aukoo hän ja katsahtaapi teitä,

Orjat, tyrannit ja turmion-yö!

Silloin horto haihtuu, vihan liekki liehuu,

Sorretuiden veljein vuoksi sydän riehuu,

Luonnon päästää vannoo hän, ett' tulta sinkoo,

Viettää voittoa valkeuden.

Tenhon-lemmellisnä retkelleen hän lähti,

Loistoon verhottuna niinkuin päivän tähti,

Surman-tuojaa kohden talviyöhön linkoo

Nuolien tulta hän ehtimiseen.

Silloin loppuu yö ja kaatuu hirmuhaamu,

Merten maiden päällä lieskaa kirkas aamu;

Kohden nuoren päivän huomen-kirkkautta

Vapauden sana korkea soi.

Vaan jo riemuvilskeen yli nousee jalo;

Hiljaa siitä aukee sinitaivaan valo,

Helmassansa maa, joll' ei oo surkeutta,

Vaan yhä onnea vain vihannoi.

Kerran aika saa, kun pasuunatkin kaikaa,

Taivas tähtiryhmät kaikki koolle taikaa,

Katoovaisuuden ja tyhjän saaliiks' entää

Valtiot, maat sinikorkeuden.

Vaan ehk' auringotkin asemiltaan vaipuu,

Maamme, niinkuin huoku, sammuu, yöhön haipuu,

Unhoon rauenneiden mailmain tuhka lentää,

On jalo voittava ainahinen.

Leivo.

Nousi päivän liemu,

Sulous ja riemu

Heräs vihdoin talvihorrostansa;

Kevät solmee vaulaa,

Lehdon käki laulaa,

Keräs metsä, ilma laulajansa;

Pääsky armas lensi

Majalleen, ja ensi-

Lemmest' alkoi peippo visertää.

Kaikkein riemun kuulin;

Armaimmaksi luulin

Leivon onnen sini-taivahilla.

Senp' on hellin rinta,

Lemmen uneksinta

Laulattaa sit' elon aamusilla;

Kaikki sävelmänsä,

Ylhääll' liitäissänsä,

Kuului korvissani soivan näin:

Ket' ei kahleet haita

Ilman kauko-maita

Liitämästä — häntä onnistaapi!

Jok' on lauluun luotu,

Jolle kullan muoto

Ynnä kevät luonnon ilmi saapi!

Näin sen laulu raikui;

Monistellen kaiku

Leivon virret toi mun korvihin'.

Päivän myötä liitää,

Maita merta kiitää

Milloin Etelään ja Pohjaan milloin;

Laaksoss' suukkosilla

Olla, taivahilla

Laulaa autuuttansa aamuin illoin;

— Voi sua miekkosinta!

Kuinka pieni rinta,

Leivo, moiset riemut mahduttaa!

Toukokuun-laulu.

Terve tienoillemme,

Kaunis Toukokuu!

Terve leikkiemme

Suoja sulosuu!

Tunteen jumal'-liemu

Valjetessas läikkyy,

Rakkaus ja riemu

Kaikkialla väikkyy;

Murhe kevääll' lymyy,

Itkust' ilo hymyy,

Huolten pilvist' aamu ruskottaa.

Kukka kuihtununna

All' ol' hyyn ja jään,

Syksyll' lakastunna

Kuoli mielellään.

Talvi — hirmun lailla,

Joka seudut raastaa,

Autioilla mailla

Käskyn kieltä haastaa —

Haudall' istui, sääti

Surmaa, kaikki jääti

Synkkä, kolkko niinkuin kuolon yö.

Säteitä ei luotu

Pohjan aamuhun,

Kyyneleit' ei suotu

Yölle, siksi kun

Ajain joutsenillaan

Kukkais-kevät koitti,

Päivän' kultas, illan,

Aamun purppuroitti,

Sorsi talven vallan,

Mursi kahleet hallan,

Vienon Flooran kutsui nähtäviin.

Nytpä lehtoloista

Sulle nousevat

Kukkais-silmikoista

Uhrit riemuisat;

Kiitostas vaan huohuu

Ruusut ruskoposket,

Kunniakses kuohuu

Hopeoitaan kosket;

Linnut riemumielin

Laulaa kiitoskielin

Kanssamme: oi terve Toukokuu!

Muuttolinnut.

Te kulkuri-vierahat oudossa maass',

Kosk' etsitte syntymä-laaksoa taas?

Kun vuokko jo tuikkaa

Taas syntymämaalla,

Ja hettehet suikkaa

Taas leppien alla,

Koht' alkavat lentää:

Ei johtoa lie, —

Heit' eksytä sentään

Ei siintävä tie,

Perille se vie.

Kyll' löytävät armahan Pohjolan nuo,

Miss' suojaa ja ruokoa luonnotar suo;

Kyll' lähteiden suilla

Siell' uupuva tointuu,

Ja oksilla, puilla

Vaan riemuja sointuu;

Yöauringon koittain,

Uneksivat vaan;

Ja lempeä soittain,

Ei kaukaisen maan

Tiet' aatellakaan.

Niin tyyninä onnelan lapsoset nuo

Vaan sammale-honkihin suojansa luo;

Ka, siellä ei surra:

Ei itku ja huolet,

Sen muuria murra,

Ei myrsky ja nuolet;

Miss' onnea päivä

Se hohtava suo,

Ja yön rusohäivä,

Jok' untahan luo

Ja tuutivi nuo.

Sä eksyvä henkonen oudossa maass',

Kosk' etsinet syntymä-seutuja taas?

Isäisi kun mailla

Jo palmuset läikkyy,

Niin lintusen lailla

Sun siipesi väikkyy;

Koht' alkanet lentää;

Ei johtoa lie Eik'

eksytä sentään

Sua siintävä tie,

Se mailles sun vie.

Paimenpoika.

Kauniina taivahille

Jo päivä nous',

Siit' ilo maisemille

Ja toivo uus'.

Ja metsän lehväpuista

Vaan riemu soi;

Hänt' ilman linnut muistaa,

Ken kaikki loi.

Ja pilvet punerruttaa

Sini-reunojaan,

Miss' yhtyy ihanuutta

Taivasten, maan.

Mutt' alla puhdas lähdet

Vaan myhäjää,

Helmaansa kuut ja tähdet

Se viehättää.

Sua etsin, vehmas nurmi,

Taas kerrankin,

Miss' aallon vilkas hurmi

Käy mutkihin.

Siell' turvepenkki tuttu

Puun varjoss' on,

Ja lammas ynnä kuttu

Syö huoleton.

Tääll' lehdon väliköistä.

Ma ihailen,

Kuin kastehelmilöitä

Juo kukkanen.

Helposti täällä kuulen

Ne laulutkin,

Mi myötä vienon tuulen

Soi laaksoihin.

Käy usein armas kulta

Mua kohtaamaan;

Tääll' lausuu lemmen tulta

Hän lauluillaan.

Tuon soinnun, vohlat, varmaan

Te tunnetten!

Ah, rintahainpa armaan

Pian sulkenen.

Kun päivä tunturilta

Taas vilkaisee,

Näen kullan; — kunnahilta

Hän astelee;

Kädessä hällä loistaa

Sulo seppelyt,

Jon rannan apiloista

On köyttänyt.

Tuon luokse nyt ma joudan

Kuin lennellen,

Pian tänne hänet noudan.

Karitsoineen;

Tääll' yhdess' istuskellen

Me suudellaan,

Ja kyyhkyt karsastellen

Ne katsoo vaan.

Hän laulain kaiut nostaa;

Ma pillillän',

Jon vuolin kaislistosta,

Hänt' säestän.

Ja aallot niemekkeille

Ne uinahtaa,

Ja vieraat karjat meille

Eksyillen saa.

Ken voisi kertoella,

Mi viaton

Elämä paimenella

Laaksossa on!

On karja aarteenamme

Ja kukkaset;

Niit' tyynnä omistamme

Me paimenet.

Vaikk' kylmä kukat hyytää

Ja myrskyt soi,

Mun riemuain ei syytää

Ne hautaan voi.

Kun talven tuiskut pauhaa,

Käyn mökkihin,

Siell' lämpimää ja rauhaa

Kyll' löydänkin.

Siell' lieden loistamassa

On hauska työ,

Ja karja navetassa

Apetta syö.

Ma laulan: kukkasvirsi

Tuvassa soi,

Vaikk' kukat hyyti kirsi,

Min talvi toi.

Kyll' lunta täynn' on vuori

Ja notkelmat,

Vaan ei mun mielen' nuori,

Ei laulelmat.

Vaikk' ulkomyrskyt pauhaa,

S' ei haitakaan,

Kun tääll' on tyyntä rauhaa

Sisällä vaan.

Vaan kevään tullen kylmä

Pois pakenee,

Ja vuokon sinisilmä

Kyyneltelee;

Vien silloin laitumelle

Taas karjojain,

Ja kaiku kantelelle

Soi vuorottain.

Sua etsin, vehmas nurmi,

Taas kerrankin,

Miss' aallon vilkas hurmi

Käy mutkihin.

Siell' turvepenkki tuttu

Puun varjoss' on,

Ja lammas ynnä kuttu

Syö huoleton.

Minun päiväni.

Suojissa laakson, leivon liverrellen,

Vieressäs istun, impi, haltioissa;

Tuoll' alla tunteen aallot hyrskiellen

Käy kukkien ja leyhkäin suuteloissa.

En koskaan seisonut oo sodiskellen

Surujen usvaa vastaan taisteloissa;

Eik' arvaa kukaan, miss' on piilosuojain,

Paits' ystävyys ja lempi ynnä Luojain.

Hymyyni hymyilee tuo haaveksittu kulta,

Sill' emme suotta kiusaa itseämme;

Hyväily-nimet hältä saan, hän multa —

Vavahtaa lehvät, meidän lempeissämme,

Ja perhot tullen ruusun suutelulta,

Kukista luovat taivaan ylitsemme;

Ah, kaunis mailma! kuinka luonto sointuu

Tok' autuuteen, mi sydämessä tointuu!

Miks' epäsoinnun soisin sorreskella

Nyt soinnuntaa, mi mailman haltioipi?

Suloista sävelmää nyt kaikkisuus vaan soipi,

Suloista myös mä mielin kaikutella.

Mun riemujain saat, kulta, riemahdella,

Kun yhteissointumme sun korviis soipi;

Syliini vaipuos ja anna suuta

Ja suudelmaksi elon hetki muuta!

Lintuselle.

Oi lausu, pikku lintu,

Lehvissä jalavan,

Kuink' aina voinet laulaa,

Iloita ainian?

Sun laulus kuulen aamuin,

Sit' illoin kuuntelen,

Vaan kirkas ain' on äänes

Ja sointus suloinen.

Sun aittas on niin köyhä

Ja ahdas asuntos,

Tok' aina lauleskellen

Silmäilet kotohos.

Et kylvä, etkä niitä,

Et korjaa latoihin,

Et huomispäivää tiedä —

Ja tyydyt kuitenkin.

Monelle kyllä suotu

On riistat, aartehet,

On maat ja valtakunnat

Ja linnat kultaiset;

Ja huolin, kyynelsilmin

He päivää alkavat,

Jon koille kiitosvirtes

Sä soitat riemuisat!

Kyll' ihmislapsi hylkäis

Sun halvan olentas;

Ei kiittele hän Luojaa,

Vaan ain' on vaateljas.

Sun hento henkes sortaa

On hänen vallassaan —

Tok' onneas sä kiität,

Hän kiroo onneaan.

Miks nurkuin taivahille

Hän kylmän silmän luo?

Häll' onko vaatimista,

Jolle Luoja kaikki suo?

Kun mailman riemut ratki

Hänelle tarjoutuu,

Miks lisää vaan hän itkee

Ja orjaa halveksuu?

Ei! laula, lintu pieni,

Ain' autuudesta vaan!

Lauluusi vaikerrusta

En sekaa milloinkaan.

Kesäisin pesäs laadi

Majani vierehen,

Mua neuvo aamuin illoin

Olemaan iloinen.

Kevät-aamu.

Kas, kuink' armas aamu koittaa

Idän kaukomerten takaa,

Kultaan verhoo, purppuroittaa

Maan, mi tyynnä alla makaa.

Usvat haihtuu, talvi taukoo,

Luonto herää, silmäns' aukoo.

Leivo, liehusiivillänsä

Äsken tullut etelistä,

Laulaa ylhääll' liitäissänsä

Toivon, kevään kukkimista;

Joutsenparvi maahan rientää,

Tervehdellen Suomen nientä.

Tummain puiden kesken lentää

Huima aalto valloillansa,

Ilomielin orava entää

Sammalkatto-suojahansa;

Kaukaa metsän siimeksellä

Kukertaapi kyyhky hellä.

Kultaviljaa tuutii tuttu

Aamutuuli pitkin sarkaa,

Yllään valko-talvinuttu

Jänis poikki pellon karkaa;

Kuusen alta väijystänsä

Tähtää miesi pyssyllänsä.

Vaivoin lehdon vilpoisessa

Säilyin, loistaa hangen tähde,

Valkokoivuin kaivellessa

Vuokkoin kesken läikkyy lähde;

Ahti hiljan noustuansa

Soittaa kultakanneltansa.

Kaunis kevät! kauan kierii

Vaunus mailla eteläisen,

Ennenkuin se tänne vierii

Pohjan kunnahille jäisen;

Et niin kiitollista mieltä,

Kuin on meidän, löydä sieltä.

Mitähän ne tarkoittaapi

Virret, jotka soivat sulle?

Että kevät meille saapi,

Niinkuin Vapaus vangitulle;

Että Pohjan jäätehellä

Sydämiä on virkistellä.

Kudo uudet juhlaverhot

Vesille ja maisemille;

Nosta yöstä henkiin perhot

Sulhoiks' kukka-kultasille;

Sydämemme sopukoista

Talven kolkot muistot poista!

Kukkaselle.

Juur' päätit hortos; — silmäsi auenneen

Sä nostit riemumielin korkeuteen,

Miss' usvapilviä aamurusko kulkee,

Armaansa, luonnon purppurahelmaan sulkee.

Kaikk' ympärilläs tyyntä ja hiljaa on,

Siell' leyhkät tullen untuvat nautintoon,

Ja kultasiivill' liehuva turhuus lymyy; —

Oi kukka, kuinka hauskana mailmas hymyy!

Et aavista sinä leyhkien leikiten,

Kuiskeessa perhon, kastehen suudellen,

Kuink' ystäväin sulo suosio kohta haihtuu,

Ja murhekyyneliin ilo vielä vaihtuu.

Oi, miks' tuo "tulkohon" Kaikkivaltiaan

Ei suonut onnes kukkia ainiaan?

Miks' ei ole päivä kaunis niinkuin aamu?

Miks' aina ei sua hurmaa onnen haamu?

Hymyile vaan, sinä pikku viaton!

Pian nähnet, kuinka pettävä kevät on,

Ja hellyt, onnen hetkiä muistellessa,

Kun uinuit untas silmikon suojuksessa.

Linnunpesä maantien varrella.

Pikku lintu, miksi meluisen

Tien oot viereen pesäs rakennellut?

Eikö salo hausk' oo, vilpoinen,

Salon puita lehti koristellut?

Eikö koitar siellä hurmaakaan

Niinkuin täällä lempiruskollaan?

Hiljaa lähteen laine hopeinen

Uipi kauko-laakson vehmastoissa;

Täällä turhuus vierii kolisten

Raskahissa rautavaljakoissa.

Piillen tyyntä rauhaa nautitaan;

Lintu parka! tääll' on pelko vaan.

Miksi lehdon lemut vaihetit

Pölypilviin maantien vieremillä?

Tomua poljettuako armastit,

Vaan et kukkia lehdon liepehillä?

Mailman hyörinääkö nähdäkses

Uhrasit sa rauhas, tyvenes?

Etkö usein päivää pitkäksy,

Kunne yöhyt majaas tuopi rauhaa?

Eikö syömmes usein säikähdy,

Kaukainen kun jyske yltyy, pauhaa?

Eikö siipes, pieniä suojellen,

Usein nouse lentoon säikkyen?

Eipä mieltäs tuska huolettais,

Jos viel' oisit kauko-lehtoloissa;

Pienoisetkin tyynnä olla sais,

Vaikka äiti joskus viipyis poissa;

Luonnon hiljuus saman suojan sois,

Minkä heille hellä siipes lois.

Lintu, lintu! sulkapurjeitaan

Konsa pienoiset jo nostaa alkaa,

Johda empimättä heidän lentoaan

Seutuun, miss' ei nähty ihmisjalkaa;

Neuvo heitä suvell' laatimaan

Kutaki rauhass' sulo-suojuttaan!

Kesä-yö.

Taivas! matkaa, iltaa ihanaa!

Näätkö saaren kukkais-maalimaa?

Naana, illan ihmehistä

Linnut laulaa siimeksistä;

Soutu jääköön; kellukaamme

Maille vaan!

Kukkulalta päivä välkkyy,

Lainehilla venho hälkkyy;

Tuulen myötä hiljaa saamme

Valkamaan.

Kuuntele pihlajien huminaa!

Vihriä-verhonsa niitty jo saa.

Riemuitkaamme! kohta aika

Karkaa kanssa nautinnon;

Lempi, suvi lyhyt on;

Haihtuu, Naana, niinkuin taika.

Lehvistään jo torppa pilkuttaa;

Sinne, viimat, purtta uitelkaa!

Näätkö ukon, Naana kulta,

Urkkivan meit' oven suulta?

Näätkö: neito viittoaapi

Kaunoinen,

Marjakoppa kädessänsä,

Hymysuin ja hyvillänsä,

Mansikat kun antaa saapi

Naanallen?

Kyyneltelet! pyhä on, suloinen

Palkinto alttihin rakkauden!

Enkeliks' jo täällä luotu,

Nauti onnees ihanaa!

Seurakseen kun sielu saa

Luonnon, parempaa ei suotu.

Mit' ei loistolinnat kasvaa voi —

Elon riemu, toivon aamukoi —

Senpä näkee mökki halvin

Keväin, syksyin, kesin, talvin

Suuren luonnon helmalasna

Kukkivan.

Näätkö sorsaa? poikinensa

Keulan alta turviksensa

Uipi raukka autuaspa

Kaislahan.

Eipä se poikoa antaisi pois,

Sille jos korkeita linnoja sois,

Kultaa monta kuormallista;

Vaikk' ois vallat hallussaan,

Ei se hylkäis aaltojaan

Eikä pesää kaislahista.

Illan kaino tähti, leppyinen

Silmäs luo nyt maalle-nousullen!

Lehdon linnut riemuitkaatte!

Vihkivirttä laulaa saatte,

Jolla kahden sielun usko

Solmitaan.

Vuorten taakse laskee päivä,

Länteen sammuilee sen häivä,

Naana, poskillaspa rusko

Nousee vaan.

Sittenpä retkemme päättyköhön!

Täältä meit' aamutar löytäköhön!

Naana, kullan kainalossa

Koto, perhe unhottuu.

Suojanamme vehmas puu

Untukaamme kuutamossa!

Joutsen.

Reunalta ruskopilvien

Niin taivaan-tyynnä vaan

Joelle joutsen laskihen,

Suv'-illall' laulamaan.

Suloa lauloi Pohjolan,

Sen taivast' iloisaa,

Kuin päivä siell' ei muistakaan

Suv'-öisin uinahtaa.

Kuin varjot siell' on viileät

All' leppäin, koivujen,

Ja lahdet kuullan-kiiltävät,

Ja laine vilpoinen.

Kuink' autuus siell' on armahin

Kultaansa armastaa,

Sielt' uskoisuus on syntyisin

Ja sinne halajaa.

Näin lainehelta laineellen

Sen kiitosvirsi soi;

Ja puolisonsa rinnallen

Pian hiipi, lauloi noin:

Kyll' enpä eloin unelmaa

Näe vuosisadottain —

Mutt' Pohjan aalloill' armastaa,

Sen suvell' laulaa sain.

Torpantyttö.

Neittä Kantalan oi! surkaa, lehdot,

Jolle suotiin kukkain elon-ehdot!

Lyhyt hallakin ol' loiston hetki.

Surkaa lehdot! loppui armaan retki.

Eikö kuolon valju henki säästä?

Eikö luonto velastaan voi päästä,

Uhraamatta surman enkelille

Kaunihinta Luojan suomaa sille?

Voiko kylmä kalma ihannella

Hellää lempeyttä? armastella

Kantalanko lasta Tuonen rotkot,

Niinkuin "Lantaan" laksot, "Vanhais"-notkot?

Impi itkemämme, olit sorja;

Eipä juomahan nyt poika norja

Jääne kaunolähteelles, kun sieltä

Huokuu muistelmas vaan murhemieltä.

Kun sä vielä kuljit hettehillä,

Istujoit' ol' kukkais-vieremillä;

Usein paimen toivon hurmoksissa

Siell' ol' kaiken päivää unelmissa.

Riemun ääni, hehku joka kiihtyi,

Lähteelläs kuin kotonansa viihtyi;

Minkä eespäin juoksi vesi raikas,

Laulut soi ja huilun ääni kaikas.

Suotta seisot, vuori, kuunneskellen!

Ei käy neito enää paimennellen;

Turhaan kaipaat ääntä, mykkä kaiku,

Ääntä, jok' ei konsaan enää raiku.

Tyhjää Vanhaisten on niittymailla;

Viidat siell' on karjojansa vailla;

Haukka vainen vainoo lintu parkaa,

Puusta puuhun ruikuttain mi karkaa.

Poika Vanhaisten, jonk' kultasilmä

Ennen muita tää ol', nyt niin kylmä,

Muinen ah! niin lämmin sydän — missä

Viehkuroit nyt yksin kyynelissä?

Kirvehes ei metsäss' enää kolku,

Kullan kulkematta kun jäi polku,

Tuon ku, tauotessas hakkaamasta,

Kutsu-äänees vastas pensahasta.

Rannall' loikuu purtes ylähällä,

Ikäänkuin et aikois konsaan tällä

Lahden laumaa verkkoloihis pyytää,

Sikseen kaikki mielityöskin syytää.

Piilipuiden alla kalmistolla

Viivyt vaan oi! kultas kammiolla;

Päivän sammuellen, sarastellen,

Haudall' aina istut itkeskellen.

Neittä Kantalan oi! surkaa, lehdot,

Jolle suotiin kukkain elon-ehdot!

Lyhyt hälläkin ol' loiston hetki.

Surkaa lehdot! loppui armaan retki.

Syys-iltana.

Miks' rinta raukka useasti

Niin vaikeroit?

Kun tähdet yöllä välkkyy armahasti,

Miks' ilmain tyynten halki kamalasti

Sä kujerrellen soit?

Sua elämäskö kiire lento

Niin huolettaa?

Vai itkettääkö kevään muisto hento?

Oi kauhistaako mainen sääntö vento,

Mi kukan kuolettaa?

Livertää lintu taivasalla,

Ei itkekään;

Soi satakieli puissa korkealla,

Ei sointujansa luo se suremalla

Lyhyttä hetkeään.

Päivinpä perhon lento taipui

Kukille vaan;

Vaan iltasin sen huokuu tyhjiin haipui,

Kun siivin uupunein se maahan vaipui

Ja suostui sallimaan.

Kun tammen kaataa aian rauta

Ja kukkulat,

Kun kaikki mailman entisyys on hauta,

Ei Tuonta karttaa sunkaan, houru, auta;

Miks' iltaas soimajat?

Ken kohtalostas voi sun päästää?

Ken armahtain

Sua turmiolta, kalman yöltä säästää?

Kun kukkakaan ei säily talven jäästä,

Oi rinta, kärsi vain!

Iloa hetkein nauti — mannaa

Tään korpimaan!

Surujen tietäs sumentaa äl' anna;

Oot vieras; tääll' ei retkes päätä panna,

Kaanaassa vasta vaan.

Ylhäällä, tähtein tuolla puolla

Saat valkamaan.

Ett' täällä täytyi huolla sun ja kuolla —

Iloitse että ikuisuuden vuolla

Unissas näät sen vaan!

Sua ei siis Tuonen synkkä kalpa

Pelottaa saa;

Ei murru henkes, vaan sen kahle halpa;

Oi! valon maill' ei usva silmääs salpaa,

Vaan autuus kirkastaa.

Lohdutus.

Eräkkäisyydessäin

Ma kun istuelin,

Valot taivahan näin,

Miten autuahat

Yli yön, utujen

Sätien samoovat

Ikisiintävihin; —

Ja mun rauhani men',

Ja ma miettielin:

Jumal', loppumaton

Ikivaltasi on;

Jos se käskenyt ois,

Tahi vihjonut ees,

Mun se tähtenä sois

Mennä kirkkautees —

Ja nyt tääll' ikävöin!

Iki-sääntöjä sääs'

Sanas valtoamaan;

Eikä kruunusi all'

Vähäks' aikoakaan

Sinun harmene pääs;

Ja sun on vapaus,

Kuten kirkkautes;

Eikä tanterehes,

Rajaton avaruus,

Sua mahdutakaan —

Lapses orja on vaan!

Sua liikuta ei,

Ettei suotuna lie

Hälle valtoja tai

Valon voittosa työ;

Että huolia vaan,

Sora, synkeys, yö

Peru on, jonka sai

Isän-kartanostaan —

Joka rikkahin on!

Kuka viljoa syö,

Jota tyhjästä vaan

Loit äärettömiin?

Tuho puuta ei lyö

Panemaas avariin,

Asu vaihtuvi vaan.

Mailmas ääretön on,

Soma, autuas niin,

Ajan mittaamaton,

Eikä valkeus tää

Ikin' iltoa nää

Vajo yön hämäriin —

Olen kupla ma vaan!

Ihanuuttasi saan

Ihastella ma vaan;

Sit' en arvata voi,

Käsitellä en saa;

Sinitaivahas koi

Näköäin lumoaa,

Ikävöinpä ja nään —

Mutta multahan jään!

Tätä miettiessäin

Kukan lässäni näin;

Oli syysvilu, tuul'

Imenyt veret tään,

Punaton oli huul',

Sulo pois näköpään.

Jopa töyrältä saa

Raju viima ja lyö

Tätä surkastuvaa

Kerran siivellä vaan;

Kukan verhosi yö

Sylihin emon Maan.

Ja ma näin: makeaa

Sulo-unta se sai,

Ehkä pitkeäkin —

Ja ma mietiskelin:

Mäkö vääräksi voin

Valittaa Jumalan

Ikisääntöjä noin!

Tulin outona vain

Sorahan vesomaan,

Kukin orjana lain;

Mutta pakkoni tuo

Sulosinta on, kun

Se viel' laskevi mun —

Usko toivoa luo.

Rakkauden sokeutuminen.

Piennä Lemmen-jumalainen

Hellän äidin helmass' uinui,

Niinkuin tähti illoin nähdään

Lähteen kalvoss' uinuvan.

Taivaan kuulas välke vuoti

Kastehelmin ohimoille,

Ruusun rusko ainiaaksi

Poskipäille piilsihen.

Hymyi huuli, nektar-tuoksun

Liehiessä ympärillä,

Uneksimat voitot siihen

Iloa viatonta loi.

Paafotarpa hurmoksissa

Kyynels' tunteen kyllyydessä,

Katsoi poian peilisilmäss'

Silmiänsä hymyillen.

"Oi", hän huokas, "seuraelkoon

Autuuteni muistelmaksi

Sama kuva silmässäsi

Maalimass' sua ainiaan!"

Ken siis kummeksii, ett' Eros

Meillä liehuu so'ennunna,

Vaikkei silmää kääre kaihda

Öiset varjot verhoo ei?

Korvenkin hän ohdakkeissa

Huomaa vaan Olympin linnat,

Noita-naistai helmaillessa

Lemmettären kuvan vaan.

Tytön valitus.

Sydän, sydän, eessäni jos sä oisit,

Rauhaton, jos käissäni oisit tässä,

Oi, mun hellä huoleni kohta toisi

Rauhoa sulle.

Sua, kuin lastaan äiti mä tuudittaisin,

Hyssytellen, hiljoa heiluttaisin,

Kunnes viihtyis vaivasi, tuskas taltuis

Helmahan unten.

Vaan nyt rintaan salpauneena tyrskit,

Sulkehissa ystävän suosiolta,

Auki hälle vaan joka yhtenänsä

Rauhasi sortaa.

Rauhattomuudelle.

Niin, kaipaa kaipaa vaan, sulo rauhatuus!

Ei tyydytä sua rikkahin auvokaan,

Ei nautinnonkaan täysi malja —

Hae yhä riemua autuampaa!

Ol' äsken toivos lempeä katse vaan

Silmästä immen — nyt tämän saatuas,

Ylemmä nouse: pyydä ensi-

Suutelo taivahinen ja hiuvu;

Kun ruusukukkaa purppurahuulillaan

Ei oo, jonk' autuus sult' imemättä jäi,

Niin riennä pyytämään vaan uutta

Hempeä paisuvan hunnun alta.

Käy kohta kuumemmaks', sulo rauhatuus,

Mun suonissain! oi, luo, joka kerta kuin

Oon voittosaaliin saanut, — uusi,

Kaukoa siintyvä kaunihimpi!

Sun vaihdelkoon vaan hourio haahmuiseen

Onneensa, jonka kutsuvi rauhaks' hän!

Ja, torros kuorenaan, hän onnen

Rantoa raakkuna ryömielköön!

Oot armas mulle! — Kenpähän, ellet sie,

Mua vaati merten aavoja kyntämään,

Ja riehuin aaltoin, myrskyin kanssa

Taistelemaan elon nautinnoista!

Mua seuraa aina, autuas enkel', oi!

Mua nauttimaan sä kiihdytä päiviäin;

Ja kun ne loppuu — kalman mailtai

Taas ajaos mua tainnoksistain;

Ja tuolle puolen tähtien, auringon

Mua seuraillos sä, — vieläpä taivaassain,

Autuuden mettä maistellessain,

Suo: unean ihanampia maita!

Rakastava.

Päivä laskee, ehtoo saapi,

Kaste maita vilvottaapi,

Ruususiivill' ilta lentää

Laaksoloihin tuttaviin.

Lemmen nuoli riutuessa,

Ikkunassa avoimessa

Istuu Selma, silmä entää

Maille ympäriin.

Viel' ei kuulu armahaista,

Viestin-äänt' ei minkäänlaista,

Että kulta tänne keijuu,

Hellän immen korviin saa, —

Metsää kohden kaiken illan

Silmäilee hän riutumillaan;

Varjot vainen siellä leijuu,

Jälleen karkoaa.

Silmä vettyy, sydän sykkii,

Poski polttaa, suoni tykkii,

Hiljaa huokausta huulet

Laskevat vaan toisinaan;

Turhaan vastuuta hän vartoo —

Minkä toivoo, minkä hartoo,

Heilakat sen kuulee tuulet

Ilkastellen vaan.

Hiusten kanssa leyhkät riekkaa,

Poskipäillä ruusut liekkaa,

Valko-olkaa alastonta

Kylmä kaste vavistaa.

Taivas mustuu — impi säikkyy;

Myrsky riehuu, kuurot räikkyy;

Julma! viivynnästäs monta

Maksat suudelmaa!

Hetki hetkelt' toivon riistää,

Neidell' lämpö, kylmä kiistää,

Kun hänt' öisen tuulen kanssa

Lemmen liekki ahdistaa.

Uumenilta vyöhyt laukee,

Verho vaipuu, rinnat aukee,

Aaltoilee ne valleillansa; —

Poika! miks' et saa?

Vaan hän tul' — oi immen riemu!

Vilkahtain kuin tähden liemu,

Puiston varjost' armas kulkee,

Suuntaa tiensä impehen. —

Määrään miekkonen jo saapi;

Hiljaa lukko raksahtaapi;

Uudin vaipuu, aukon sulkee,

Sammuu lamppunen.

Varpuselleni.

Sua holhon mielelläin, oi varpu kulta,

Ja, kyynel silmässäin,

Useinkin luen jyvät, jotka multa

Sa noukit kädestäin.

Sua rakastan, vaikk'et sä höyhenillä

Koreilla loistakaan;

Sun tunnen, vaikkei sielus sävelillä

Ilmaise tunteitaan.

On verhos tumma niinkuin yö, ja kieles

On mykkä niinkuin tää.

Et kiiltää voi, et laulaa — mutta mieles

Halaapi ystävää.

Rumaksi mainivat sua, ihmemiellä,

Kun mä sua hyväilen,

Vaan hellä, vilpitön oot — mitäs vielä

Ma vaadin, tarvinnen?

Kun halpaa vaatetustas toiset pilkkaa,

Mua silmäät lempien;

Ja ruumiiltas en möisi höyhentilkaa

Ma kultiin, helmehen.

Iloksi muiden sirkut liverrellä,

Kanaarit laulaa saa —

Sydäntä pyydän vaan ma lämmitellä,

Hellyyttä kaipaavaa.

Ei pinnan loistehella viihdy lempi,

Tuo tyydyttää ei voi;

Kiitollisuus, min saa, on suloisempi

Ja onni min hän loi.

Kun uskollisna kättän' nokit hiljoin,

Siin' istut iloiten,

Mun huolen' silloin palkitset sä viljoin

Ja olet kaunoinen.

Elosi kevätpäivää sulostella

Koen huolin hellivin,

Ja hautas kaunistan ma kukkasella

Ja kastan kyynelin.

Hautaus.

Templitornin kolkot kellot soivat,

Mustat saatot kalmistolle toivat

Elon kevähästä nuorukaista

Tuonen kaatamaista.

Hiljaa vainaa mullan suojaan suotiin,

Ympyräksi kumpu jälleen luotiin,

Ristin nosti murhe nukkujalle

Rauhan valkamalle.

Viime palvelus ol' tehty, kansa

Hiljaa läksi taas — vaan nojallansa

Vasten jalavaa, mi kasvoi siellä,

Tyttö viipyi vielä.

Täällä viipyi, kunnes kaikk' ol' hiljaa;

Haudalle nyt astui, valkoliljaa

Tuoden, jonka uhras vainajalle

Vehmaan nurmen alle.

Uskollisna istuin itki siellä,

Päivän maillehenkin mennen vielä,

Sittekin kun öinen vaalas tähti

Taivahille lähti.

Aamusella löyttiin sieltä sitten;

Kuivunut ol' lähde kyynelitten,

Vasten halaamaansa ristipuuta

Painoi kylmää suuta.

Friggalle.

Et mua, Afrikan vuo, viehätä kullallas!

Etsi helmeäs en, kiiltävä mailman-mer'.

Friggan sy'än mua viettää,

Silmän kyyneliss' ilmestyin.

Oi, kuink' arvoton ois maalima ääretöin

Kulta-aurinkoneen, kiiltävin hempuineen,

Mailman suhtehen, jonka

Hehkuin tuon kera helmailen!

Minkä maasta hän sai, tai mitä taivas soi,

Helpomp' ei erottaa, kuin mitä taivaallen

Pohjan maalasi ilta

Taikka ruusukas aamunkoi.

Huimaa sielua, kun katselen silmiin tuon!

Niinkuin nähtävinäin ois meri pohjatoin,

Kunnes hortoni haihtuu

Huulten purppurasuudelmaan.

Missä kasvanut oot, enkeli armas sie.

Kunnes laskeutuin loit valohengelles

Friggan armahan haamun,

Maisen matkani kaunistain?

Tie jos pilveytyy, pistävi ohdakkeet,

Tai jos painaen ies henkeä huolettaa, —

Oi kuink' autuas rientää

Silloin armahan rinnallen!

Jalkaan' hempivi maa vienona kuin kevätuul',

Kuplan-helppona on maaelo murheineen,

Suonet aaltona tuutii

Sielua taivahan autuuteen.

Nuoruus.

Valloista, kut hallitsevat maata,

Surma yksin kruunuaan voi taata;

Hänt' ei syöstä, hän ei säästää saata,

Ei sen kalpaa ruoste syö.

Jos sua kauhistuttaa Tuonelainen,

Vietä *hetken* juhlaa, nuorukainen!

Tiedä: kasvaa voi yks' hetki vainen

Ikuisuuden elämää.

Hetki omii taivahan ja maankin,

Maan ja taivaan siinä maistaa saankin;

Suurra ääretönnä, oltuaankin,

Voi se jäädä muistillen.

Mutt' ei hetki *aatteen* säädelmissä

Nouse niin kuin *tunteen* temppelissä;

Tunne yksin korjaa sekunnissa

Kylvöt vuosituhanten.

Riemuitkos! oi, suontes tyrskiessä

Taivaan laina kukkii keväimessä,

Kun sun nuoren rintas pyhyydessä

Tunne terve hehkuu vaan.

Vaan ne hiipuu, sammuu vähitellen

Hetket, riemun suojat sydämellen;

Vanhenet; oi, kevääs antimellen,

Nuorukainen, arvo suo!

Kons' on kevähiä, nauti näitä!

Eipä vältä kukkas syksyn säitä,

Pitkä talvi-yös on: ei sen jäitä

Nouse päivyt sulaamaan.

Miksi suotta itselles luot vaivat?

Lyhyen riemupäiväs maahan kaivat

Oikuin, huolin, jotka juoda saivat

Sydänvertäs lämpimää?

Lempiös! Sua kutsuu jumalainen,

Voittoon seppelöitty, hennokainen;

Neittä syleile! et neittä vainen,

Kaikki mailmat syleilet.

Köynnös liehuu, viinimarjat läikkyy,

Senpä luona riemulaulut räikkyy!

Kerjurillei vallat, aarteet väikkyy

Alta viiniköynnöksen.

Nuori! liennä liekkis immen huulla!

Juo! ei kypsy marjat marraskuulla;

Elon riemut nauti naurusuulla;

Halla sitten riemut vie.

Odottava.

Oi tiet'! ei pitkäksyis sydän raitis tuota,

Mut pitkäksyy sitä sairas vartoellen.

Kons' saapuu armas — autuahinna vaipuu

Helmaani aaltoavaan?

Hän tästä kulkee, josko hän mieli metsän

Poluilla hienoa jalkaa hietaan hiertää,

Tai josko mieli aaltoa läikkyväistä

Reimana viiltämähän.

Paadelta niemen, suojana käyrä mänty,

Tähystän, silmäni luoden vuorotellen

Ma tielle ynnä salmea tyyntä pitkin,

Peilinä kiiltelevää.

Täss' kuuntelen ma. — Vaiti te laululinnut

Oksilla metsolan! Teilt' en virttä pyydä;

Vaan hiljaa airon-loiskehen ääntä kaukaa,

Tai hänen asteluaan.

Waan turhaan! Luot' ei armahan viesti viihdä

Mun korvan' kaipua! peipon liirut untuu

Waan seudun rauhaan, niin käen sointusa huokuu

Kaikuhun untuvi myös.

Päin metsää katson: arkana lammaslauman

Palaavan nään pölypilven kesken kotiin;

Jos silmään pitkin aaltoja — ruskoss' illan

Vilkkuvi lokkeja vaan.

Vaan sie, jon silmä säihkyvä tähden juoksut

Yht' aikaa kuin tomu-hiukeen horrot helmaa;

Aurinko, ennenkuin tules piillät, lausu,

Missä mun kultani on?

Kuninkaan lailla, tieltäsi korkealta

Luot kultaa, lapsien ääntä vaan et kuule;

Kun tuosta yhtä tietoa kerjään sulta,

Kultia tulvana luot!

Ken vastaa mulle? — leivoko vilkas tuolla,

Ku, siivet höllänä, pilvist' äsken laski?

Vai tuoko haukka, kun leveällä purjeet

Ilmojen mert' ajelee?

Lisääpi kaipuutain joka suonen sykky;

Petellen pettynyt aisti toivon kiihtää,

Ja viekkain huulin huohuvi toivo lemmen

Liekkiä leimuamaan.

Ei jäähdä lahden huokumat ilta-usvat,

Yökaste viljava ei mun lemmen tultain,

Ei öinen tuul', kun huokuvi kalliolla,

Kylmäten suortuviain.

Levolle luonto käy, yhä paksummalta

Yön varjot peittävi maata vaipallansa,

Jok' ainut kukka morsiovuoteen laatii;

Yksin mä hiukean vaan.

Matka Turusta.

Jo liehuu purje, pursi on irroillaan;

Melalle käypi jäntevä sulhanen,

Ja keulass' istuu maalais-tyttö,

Hoitaen airoja, ruskoposki.

Ei heelmät paina venhoa keinuvaa,

Ei maito enää; tyhjänä leilit on,

Ja juhlavaatteet, kamsut piiltää

Nyt sirosiistinä heelmäkoppa.

Mutt' iltatuuli jällehen valvahtaa,

Ja Auran viirit viittovi lahdellen,

Ja purje paisuu: hyvästellään

Venhoja rannalla riemumielin.

Hyvästi, Turku, nyt moneks' aikaa jää!

Koht' enpä nähne loistoas ylpeää,

En enää kuullekaan sun vaunuis

Ryskivän toria täyttä pitkin;

Vaan tyynnä astun, luontoa armastain,

Jonk' kauneutt' ei koskenut ihminen;

Iloiten kuulen seudun kieltä:

Lintuja, kaikua, valkovirtaa.

Jo seljän helma väljänä aukenee,

Ja kaukaa rannat siintävi Ruissalon,

Miss' aarni-tammein alla metsän-

Impi Choræin kaivoa kaitsee.

Levossa uinu, laulaja synnyinmaan!

Oot siekin Auran aaltoja kynnellyt,

Monasti kyllä ikävöinyt

Laaksosi vihreän tammen suojiin.

Itäänpä retki käy — meren-aavikot

Kuin ääretönnä peilinä läikkyvät,

Sadottain valkopurjeet niinkuin

Joutsenet viiltävi välkkypintaa.

Vaan päivä vaipuu, tuuloset untuvat,

Metsässä lintuin ääniki vaikenee;

Vain siellä täällä seudun impi

Nostaen airoa nauraa laulaa.

Elomme haaveet helmassa Luonnon tai

Sydämmen kaipuu, kainoja huolia,

Ja toivo, riemu, muiston naute

Lahtia leijuvi lauleloina.

Hämärry ei, ei valkene — kaartaa vaan

Hopeisna, kulta-päivyen sijaan, yö

Venettä, hiljaa keinuvaista

Veellä, mi huuhtovi Lemun nientä.

Nyt surren nään ja riemuten seudut nuo,

Miss', nuorukainen sie ikävöimä, sait

Maineesi, Ramsay kutsuit urhot,

Lippua suojaten, ympärilles.

Surenpa miettein: nuorra sa riistyit pois

Suloilta toivon, sankariretkeltäs;

Iloitsen, kun ma mietin: urho

Kunniall' eest' isänmaansa vertyi.

Viel' ihmemielin huomaavinansa on

Saariston poika haamusi synkin öin,

On rannan kuusten humistessa

Kuulevinaan sotakäskys soivan.

Näin tyynet muistot retkeä kaunistaa;

Pian laaja selkä Vapparin tultu on,

Ja salmi kirkkoinensa kaukaa

Meitä jo kutsuvi siintohelmaan.

Kas tuolla vehmas kukkula koivuineen! —

Teit' tervehdän mun onneni katsojat!

Sua myöskin, mökki, rantaan tehty,

Suojelemaan kesän aikaa meitä.

Mua suojaa nyt jo suo: vähä hetkinen

Unelmiin uinahdan sulo-helmassas,

Kun ensi aamunkoitto valkee,

Vartovi Lempi jo kukkulalla.

Oon onnekas.

Oon onnekas! — Ma eloni huomenella

Niin toivon siinto-järvill' leijailen,

Kuin pursimiesi lahden lainehella

Kirkkaalla kelluu päivän kesäisen;

Jos minne katsoo, lehdot vettä saartaa,

Ja kukkaistaulu siintää silmihin,

Pään päällä taivas loistokasna kaartaa

Ja loistaen se välkkyy veessäkin.

Oon onnekas! — ah, maita ihanoita

Ratana ääretönnä aukenee!

Kas eikö mull' oo kyllin tavaroita

Kun lyyryin soi ja lauluin iloitsee?

Ja eikö mull' oo tajuttava kieli

Vaikk' etelänki lasten mustimpain:

Sekeellä otsallain tää raikas mieli

Ja rakkaus vapaassa katseessain?

Oon onnekas! — muodoissa tuhansissa

Ihanne armas tielläin karkelee,

Tien pääss' on kunnia vaulat suortuvissa,

Mua kutsuu naurusuin ja viehkäisee.

Kuolottomuuden kirkas päivä kultaa

Mun suurta silmämäärään' ihanaa,

Jot' etsin, uhkuin voiman, innon tulta,

Enk' empimystä tunne katalaa.

Oon onnekas! ah, hellän immen kanssa

Tasailen toivojain ja riemujain;

Mua palkitsee tuo armas helmassansa,

Jos joku riemu puuttuis onnestain.

Hän kainoin silmiensä paistehilla

Sydämmessäin saa kevään kukkimaan,

Ja perhot liehuu syämmen kukkasilla:

Ne suudelmat on, jotka hältä saan.

Oon onnekas! — kun elon aamu haipuu,

Mun huoltan' hellä kannel lieventää;

Jos kädestäni kannel kulta vaipuu,

Sen lohdutteeksi ehkä maine jää;

Vaan maineen kieli jos mun unhottaapi,

Jälille jää mun tyttön' armahin;

Ja silmistäin jos hänki katoaapi,

Jää entis-onnen muisto kuitenkin.

Kohtaus.

Näin neidon mulle kalliimman

Ovella pensas-aidakkeen;

Ja silmäns' ennen vilkkahan

Loi hiljaa surren mättääseen

Hän, missä eilis-iltasen

Mä luonaan istuin miekkonen.

Näin ruusun itkun-kastaman

Häll', lahjan siellä antamain;

Mun luuli kaukan' olevan,

Ja aivan vieress' olin vain;

Siin' alla pensaan piileksin,

Ja kyynelsilmin katselin.

Siin' aimo koivu vanhastaan,

Kohosi kaunis vehmastain,

Nimemme valko-kuoressaan

Ol', mun ja immen, rinnakkain;

Ne siihen kerran piirtelin,

Kun illall' yksin kuljeksin.

Ilolla impi nimien

Näk' aina tuossa pysyvän;

Nyt silmäjää hän huokaillen

Käs'alaa menneen ystävän,

Piirs' puuhun säikeet Tegnér'in

Jotk' itki Inka Frithiofin.

Ma hiljaa vainen piileilin

Ja tytön tuskitella soin;

Se aatos oli suloisin,

Ett' tähden mun hän kärsi noin;

Sen vuoks' en oitis lemmestään

Ma juossut häntä kiittämään.

Vaan perho lensi kukkaseen,

Se suunsa mettä sille soi,

Ja rastas lauloi: rinnalleen

Se puolisonsa kohta toi;

Nyt kullan nimen mainitsin,

Ja hälle kaulaan lennähdin.

Tytölle.

Mikä tenhovoima ainiaan,

Tyttösein, mua sydämelles vaatii?

Miksi eloin hetket uinumaan

Siellä siellä vaan mun mielen' laatii?

Miksi lie tuo templi kaunoinen,

Jossa luonto pappeutta johtaa,

Riemuton ja kylmä minullen,

Ellen sua sen ihmehissä kohtaa?

Kohtaloiden aalloill' ajellen,

Niinkuin mie, ja kahlittuna multaan —

Vaikka piillä voit sä pensaasen,

En sua vaihtais kaiken mailman kultaan.

Aikaa ennenkun sun nähdä sain,

Kultasein, mua hurmas lemmen voima;

Pilvein tuolla puolen kotonain

Minua lempi vaimo jumaloima.

Rikkahamp' ol' rinta sen kuin sun,

Suudelmans' ol' kahta ihanampi;

Taivaan-väljä helmans', eikä mun

Helman' yhtään tuota ahtahampi.

Oi, kuink' usein johtuu muistihin

Armas isänmaa ja vaimo sorja!

Mitä vapaudessa lemmitsin,

Lemmin vielä, vaikk' oon mullan orja.

Tyttö, ei sun muotos tenhoinen

Eikä poskillasi ruusunhohde,

Ei, vaan rakkaus suureen kaikkehen

Tenhoten mua viettää rintaas kohden.

Sylissäspä maan ma omistan,

Taivaan autuus siinä mulle henkii;

Eipä kumma siis, ett' arvostan

Yhtä kalliks' sun kuin kumpaisenki.

Taudista toipuvalle.

Oi, suo mun luonas istua hiljaa, nähden,

Kuink' kevät kaunis koituvi talven yöstä

Ja, kukkais-vauloin, purppuranauhat päässään.

Onnelan päiviä suo.

Ma istuin taannoin, tyttöni, vuotehellas;

Sun silmäs synkkä ol', iho riutununna,

Ja kuolon kalpeus niin kuni nietos kylmä

Verhosi kasvoja vaan.

Nyt talvi karkas. Taas kevät-aurinkoisna

Säteilee mulle silmäsi armas katse,

Ja lauhain poskein lämpimä uhkuu jälleen

Ruusuja, liljoja myös.

Hymyilyt kaikki, tuon ihatarten parven,

Ku säikkyin lensi hirviön alta karkuun,

Keräilee luokseen, mitkä sun otsas kirkas,

Mitkä sun viehkeä suus.

Ma katson sorjain leikkiä hetken aikaa,

Kuink' uudet hemmet perhoja noita viettää,

Siks' kunnes itse perhona leijaan myötä

Virmana leikkimähän.

Itkuista, joilla talveas kastin, tyttö,

Kevääsi kauno-kukkia palkaks' suonee;

Huokuista, jotka kalpea suus' mult' otti,

Terveeltä suutelun saan.

Tuutulaulu sydämelleni.

Uinu, syömmeni rauhaton,

Riemut unhota, murheet maan!

Toiveet ei saa rauhaas sortaa,

Untas ei unihaamut!

Päivää vieläkö katsellet?

Minkäs siltä sä varronnet?

Haavoillenko polttaville

Kukkaa vilvottavaista?

Silmäs luo, sydän kurja, kiin'!

Päivän ruusuja kyllin näit;

Unten öinen maa vain kasvaa

Lääkeyrttiä sulle.

Niinkuin lilja sa uinu pois,

Jonka taitteli syksyn sää;

Niinkuin nuolten alle kauris

Vertaan vuotaen untuu!

Miksi itkisit entuuttas,

Muistain, ett' olit autuas?

Kerran täytyy kevään laata,

Riemun riutua kerran!

Kevätpäiväsi siekin näit;

Ainaiseksiko luulit tuon?

Ellös talven varjoist' etsi

Armaan leimua enää!

Onnen hetkiä muistellet:

Lintuin lauluja lehto soi,

Kunnas lempi-templinämme

Kaunis kukkia tuoksui.

Muistatkos: syli sulki sun?

Muistatkos: sydän etsi sua?

Muistat: muiskuhuulillamme

Hiljakseen valat untui?

Silmäs kun näki silmähäin,

Tunne vastasi tunteesen,

Silloin valvonnan ol' aika;

Luokoon nyt uni unheen!

Uinu, syömmeni rauhaton,

Riemut unhota, murheet maan!

Toiveet ei saa rauhaas sortaa,

Untas ei unihaamut.

Lapsuuden muistoja.

Ma muistan ajan, muistan aina sen,

Kun elon aamu punas poskipäitä,

Poveeni hentoon kasvoi kukkanen,

Jonk' kauno peljännyt ei myrskysäitä.

Kuink' olin viaton ja autuas,

Kuin pilven päällä aamun ensi ruskat,

Iloni niinkuin taivas kuulakas,

Kuin kastehelmet haihtui helpot tuskat.

Kaikessa näytti riemu elävän;

Hymyili maa, kuin kantais enkelit sen,

Ja aallotar ja tuulet keskenään

Iloisna lasna telmi kuin ma itsen.

Vaan kohta poistuit, lapsuus ihanin;

Et sydämeeni koskaan enää loista.

Ain' uus' on metsän somuus keväisin, —

Elomme vaan ei kuki kertaa toista.

Ah, turhaan, kun sen kukka surkastuu,

Sen juurta kastaa kyyneltulvin kaipuu;

Surkastuneelle aukee haudan suu,

Ja varsi kylmän äidin helmaan vaipuu.

Oi, pianpa lentää palaamattomiin

Tää pyrinnön ja toivon taistohetki.

Kun tie niin lyhkäiseksi määrättiin,

Miks' ennen loppuu riemumme kuin retki?

Sua kohden, mennyt aika, katsahdan,

Kuin pursimies päin kaipaamaansa rantaa.

Iloita, nauraa — ah, vaan lapsen suodahan,

Ja miehen taistella ja alttiiks' antaa.

Mit' on ne mailmat joita aaveksin,

Ne palmut, joita toivon unelmissa,

Majaani vertoin jossa kasvaelin

Ja kukkaisvauloihin sen tienohissa!

Vaan enpä itke. — Riemu entinen

Sydämmen kyyhkyltä jää löytämättä.

Vaan, armas muisto muinaispäivien,

Mun kanssan' kulje antain mulle kättä!

Kentiesi matkan pääss' yks' armahin

Suo tiestä uupuneelle suojan lauhan,

Kentiesi vanhuus mulle takaisin

Luo lapsen unelmat ja entis-rauhan.

Kun kyyryksissä, sauva nojanain,

Sen huoneen nään, miss' surut eivät jäydä,

Iloisna silloin mielin hautahain,

Kuin lasna muinen kehtohoni, käydä.

Ystävän kuoltua.

Katoova siis oli suloinen

Tuo huoli;

Hyväili kuin suvi-tuulonen

Ja kuoli.

Oi sulo-unta!

Oi haaveksunta!

Pian riemukukkani päälle lunta

Loi hauta.

Hellästi mainitsen nimeäs,

Et havaa,

Et kuule ääntäni, mökkiäs

Et avaa.

Ei kyynel auta,

Ei itkus auta

Sydäntä, jonka jo tuonen rauta

Löi hautaan.

Vaan vaikk' ol ankara salliman

Tuo puuska,

Suloinen on suru, siunajan

Vaan tuskaa;

Sun onnes koitti

Ja taistos voitti,

Kun rauhan kelloa sulle soitti

Jo hauta.

Niin miekkonen sinä, vankilas

Kun murtui!

Maan pääll' on vaan sydän autuas

Ku turtui.

Tääll' ei oo rauhaa,

Tääll' aika pauhaa;

Vaan tyyntä rauhaa ja unta lauhaa

Suo hauta.

Henk' autuas, nuku turhuuden

Huolilta,

Kuin kaste, jonk' yli laaksojen

Kylv' ilta;

Kunnekka koittaa,

Yön päivä voittaa

Ja nukkujat herehille soittaa

Haudasta.

Se elon siemen, jonk' ihmiseen

Loi valo,

Ei ijäks' sammu yön kahleeseen

Sen palo.

Mi kuoloon nääntyy,

Se eloon kääntyy,

Ja umppu vaan, josta kukka sääntyy,

On hauta.

Nukkuvan lapsen ylitse.

Kuink' onnellisna lepäät kehdossasi

Kuink' oudot sulle turhuus on ja harhat!

Sun' äitis käsi laatii vuodettas,

Ja lepos antaa taivaan siskot parhaat.

Kuin lähteen sintä aamun tyvenyys,

Niin viihtää viattomuutes virtaa rauha;

Tuoss' eipä vielä vinkunut oo syys,

Viel' kohtalon ei myrsky siinä pauhaa.

Myhäilet: — oi, jos voisin aavistaa.

Mik' ihanuus sun umpisilmiis läikkyy!

Ei riemuillaan sua hurmaa vielä maa, —

Ylhäinen kaukolaspa mielees väikkyy.

Oi uinu, pieni! Onnes armas on

Kukoistaa, sielu lämmin silmuksessa.

Silmissäs unten vienos vallitkoon,

Unelman enkel yksin rintuessa!

Lapsen haudalla.

Ken lie niin lyhyeks säädellyt,

Oi lapsi, ties', ku jättänyt

Maan riemut oot ja huolet?

Sait nähdä vasta kevättäs,

Tok' asui kyynel silmässäs,

Sielussas tuskan nuolet.

Taas rauhas sulle annettiin,

Makeesti, syyväst' uinut niin,

Kuin kukka kankahalla,

Mi nukkuu lunten alla.

Oi onnee suurta voittoisaa,

Kun täyden päiväpalkan saa

Jo huomenkoittehella!

Monella murheen-alhoss' on

Elonsa aamu riemut on

Ja vaivaa iltasella,

Ja eikä pääse vihdoinkaan

Niin saastatonna sielultaan

Helteestä luokse Luojan,

Ikuisten palmuin suojaan.

Elo ja Kuolo.

Elon enkel' Luojan kädell' istuiksen,

Alla maa viel' uinui lapsuudessahan;

Näki korkuudestaan Korkein suuttuen

Ensi synnin siinä nyt jo versovan.

Lennä, lausui Herra elon hengellen,

Rankaiseppa maata syntiin uupuvaa!

Älköön riemu kukkiko siell' ikuinen,

Turmelust' ei mikään luotu välttää saa!

Herran airut lensi maahan syntisään,

Riehui kalvallaan, kun Herra käski näin;

Mullan lapsi turman jäljet nähtyään,

Valkohengen kutsui *Kuoloks'*, säikähtäin.

Korkee niittomies ei säästä. — Kalvallaan

Kaataa halvat ruohot, tammet korkeat;

Suuret pienet, orjat herrat — kaikki vaan

Ankaraa ja voimakasta kammoovat.

Mutta täällä kaatamista uhreistaan

Jalouden hän korjaa heissä piillehen,

Saasta-aineksista puhdisteltuaan

Sovitellen kaikki vie taas Herrallen.

Ijäkkäälle.

Entis-aikaa kaivatenko kuljet

Vaiti, vanhus, mieles muilta suljet,

Nousten ijän kylmää kukkulaa?

Surret kai, kun mieleen muistuu aikas,

Jolloin tunne sulle ihmeet taikas,

Nuoruuttansa lämmin suoni sykki

Milloin tuskaa, milloin autuutta?

Hekkuman ei ruusut tielläs puhkee;

Kunnian ja lemmen lippu uhkee

Loitoll' liehuu korpi-polultas;

Riemun leudot palsamiset tuulet,

Maljan mahlat, immen ruusuhuulet

Sairaan virkistää ja orjaa tenhoo,

Ah, vaan sun ei tenhoo rintoas.

Mikä palkinnee sun vaivas? mikä?

Jäseneskö, joita sorsi ikä,

Vai tuo kaipuu määrään saamaton?

Taikka kätkeneekö mökkis rauska

Jotain nautintaa tai lahjaa hauskaa

Riemun eestä, jonka kevät toi ja

Ilkuten vei myötään armoton?

Niinpä! sielus pohjukasta kukkaa

Joka himoltas, jonk' aika hukkaa,

Halua puhtaampaa ja parempaa.

Ah, me näemme kuoren, emme juurta,

Kurtut näemme vaan, jotk' otsas uurtaa,

Emme sielussasi rauhatarta

Ja sen siellä luomaa onnelaa.

Konsa päivän purppurliekit väikkyy,

Tenhoten meit', usvat kultaa läikkyy,

Kukka tenhoo piillen umpussaan;

Vaan kun päivän armas leimu vaipuu,

Multaa kultaamasta hohde haipuu,

Silloin tähditelty taivas loistaa

Katoomattomalla kaunollaan.

Niin, kons' elon ilta hämärtääpi,

Sielun taakse maiset murheet jääpi,

Ja sen taivas kirkas aukenee;

Käykö raskaaks' jättää elon päivää?

Voitko kaivata sen valohäivää,

Kun on iltas niinkuin tähtitaivas

Kirkas, toivos ääretön kuin se?

Armaimmaks' mik' ennen sulle näytti,

Toivos rohkeinkin, mink' onni täytti,

Silmistäs jo tyhjiin raukeaa;

Niinkuin kulkijalle Alppimailla

Laakson riemut viehätyst' on vailla,

Kun hän korkeall' on vuoren laella

Ja hänt' ylhäis-ilma vilvottaa.

Mik' on autuus etsimämme täällä?

Haamu, aave, kukkaisverho päällä,

Jonka yöstään kuvas-aisti loi;

Hehkuhelmans' avaa tuolle kaipuu,

Riemuten sen syliin kaikki vaipuu;

Vaan kuin savuihin meit' aave kiertää

Synkkä, rauhaton ja ilkamoi.

Miekkonen sä! ei sua turhuus voita;

Et sä usko maisen kevään koita,

Pettävän kun näit sen loistehen.

Vaiheet eivät ehdi huoneellesi;

Minkä toivot, min sait omaksesi,

Niit' ei kuoloisuuden lehdot kasva,

Ei ne riudu näiden riutuen.

Suojaa himoilta ja harhailulta,

Muiston kantelolta sointo-kulta,

Hauta hymysuin mi viittoilee,

Ääni, joka haudan takaa ääntää,

Kutsuu, lohduttaa ja kulkus sääntää; —

Siin' on onni, jonne pyrit, jonka

Vanhan tyyni polku tarjonnee.

Terve sulle! sull' on voitto, valta!

Hopeepäisnä aian myrskyn alta

Käyt sä ijäisyyden rantaa päin,

Niinkuin laivur', päässyt valkamille,

Kaukaa katsoin vaahto-lainehille.

Ilon valkoviirtä liehuttaapi,

Isänmaansa rantaa tervehtäin.

Laulaja.

Hän laakson helmass' eli lapsuuttaan,

Se tyyni ol' kuin lähde hänen pirtillänsä;

Toi aamu toivon, rauhan tullessaan,

Ei tuskaa jättänyt se mennessänsä.

Hän viel' ei uneillutkaan mainettaan,

Ei aavisteltu miehen vastaisuutta;

Vaan suuruus mahtui pieneen mailimaan,

Ja kevät siihen loihti ihanuutta.

Näin umpimielisnä ja outona,

Vaan seurustellen jylhän luonnon kanssa,

Hän voiman kieltä oppi virralta,

Ja kaipuun kieltä metsäpuroltansa.

Kun vuor' ei vanku, vaikka riehuu syys;

Se lausui miehen mieltä, saukaruutta,

Ja naisen mieltä taivaan siintävyys,

Ja niityn kukat henki rakkautta.

Näin kasvoi hän ja varttui hengeltään,

Ja tunsi tuskat, riemut rinnassansa;

Niin majaa hyvästel' ja äitiään

Ja kannel käessä lääksi laaksostansa.

Näin kaukomaille kulki laulaen,

Ja linnat lauluillaan ja töllit voitti;

Hän lauloi — vapaaks' orja luulihen,

Kuninkaan otsa seestyi, kun hän soitti.

Salissa seisoi jalo, innoissaan

Kertoillen sankartöitä sävelillä:

Kuin tähti kiilsi silmä ruhtinaan

Ja urhoin kilvet kalkkui ympärillä.

Ja impi istui, virttä kuunnellen,

Ja silmät loi päin seuraa uljahinta,

Ja poski punertui ja outojen

Tunteiden alla kuohui hento rinta.

Näin keväimensä vietti laulelmin

Ja suven aiat lauluin sulostutti,

Siks'kuin loi aika lunta hapsihin,

Ja posken ruusut kaikki kalvetutti.

Hän silloin kääntyi kotihinsa, tuoll'

Iloisna kerran kanneltansa kätti,

Ja laski syvän soinnelman — ja kuol'

Ja hengen kotimaalle hengen jätti.

Runoojan hautapatsas murenee,

Sen all' ol' tuhkans' ammoin katkoksessa;

Vaan mertä maita laulu lentelee,

Ja sielut hehkuu jaloa muistellessa.

Ikävöinnälle.

Maan jumaloille laulamaan en hanki,

Vaan uhrikseen nyt lyyrynsointujain

Saa ikävyys, tuo itkeentynyt vanki,

Niin outona ku piilee rinnassain.

Siell' elon huolten kesken viipyy jalo,

Hämärät entismuistot sielussaan;

Hämärtyy kyyneliin sen silmäin valo,

Hapuilee helmans' avoin tyhjää vaan.

Oi, miks' en onnee luoda voi ma sille,

En viilistää sen mieltä polttavaa!

Mi siipi veis mun valon lähtehille,

Kuink' isänmaansa vieras saavuttaa?

Ah! ikuisuus vaan voipi lahjoillansa

Tuon kaipuun polttotuskat viihdyttää;

Kuin valtiaskin kylmää kruunuansa,

Niin enkel maiset riemut hylkäjää.

Siks' katselee, ain' aamun sarastellen,

Hän inhaa päivää kohden itkien,

Eloni hetket mittaa huoahdellen

Ja lukee sykkimätkin sydämmen.

Oi, vieras kaukomailta, mieles malta!

Ei pitkä oo tää kova koitukses:

Tuleepi yö, kun horto vahtis valtaa

Ja hiljaa murtaa sortokahlehes.

Vapaana lentäin heität maisen huolen,

Kirkastuneena täältä heilahdat,

Ja maaliman ja tähtein tuolla puolen

Kotoisen taivahas sa saavutat.

Palvelustyttö.

Oi, jospa pyhät kellot sois

Ja ylläin juhlaverhat ois.

Ja yö ja usva hälvenis,

Ja pyhä-aamu valkenis!

Ah, silloin viikon vaivat on

Ohitse, pääsen kirkkohon,

Ja kirkoll' armaan nähdä saan,

Ku viikon kaipas kultoaan.

Kai siellä mäellä seisonee

Hän ennalt' yksin, vartoillee.

Ja järven jäille katsahtaa,

Kun reet ja kansa tulvajaa.

Mua vaan hän etsii silmillään:

Ja joukko karttuu yhtenään,

Siin' äkkiään mä ilmenen

Ja naurain häntä kättelen.

Nyt laula, sirkka, siksikun

Päreeni palaa loppuhun,

Ja taas saan maata vuoteellain

Ja unta nähdä sulhostain.

Tääll' istun nyt ja kehrään vaan,

Ei rulla viel' oo puolillaan;

Ties Herra, milloin täys' on työ

Ja pitkän illan päättää yö!

Mökin poika.

Väsyksiin asti hakkasin,

Ja hakkaan uudestain,

Ja kirves pystyy kylläkin,

Mut puu ei kaadu vain.

Kyll' ennen tuntui, kun ma löin;

Nyt käs' on hermotoin,

Kun talvikauden pettua söin

Ja vettä päälle join.

Jos hyötyäin vaan katsoisin

Ma virkaa vaihdellen,

Isännän ehkä saisinkin,

Joll' leip' ois rukiinen.

Ens' kaupungissa palkinnon

Kai saisin kunnostain. —

Niin mietin, mutta muuttohon

En tuonne mieli vain.

Siell' liekö vuorta lehtoisaa,

Mi lampeen kuvastuu?

Yht' armaanako aamu saa

Ja ilta laskeuu?

Siell' luoko laakso tuoksujaan

Ja kangas mäntyjään?

Ja hän, ku soittaa torvellaan,

Siell' liekö ensinkään?

Turvatta pilvi kiidättää

Ratoksi tuulien —

Kotoa vailla, ystävää

Mit' onpi ihminen?

Jos Herra kuulis ääntä maan

Ja hädän hoivaa sois,

Parempi vuosi tultuaan

Paremman leivän tois.

Soutaja.

Et, poika, soutaa voi,

Ell'ei sun laulus soi!

Kätespä airoon herpoaa —

Ken sitte purtta jouduttaa?

Ei aalto enää käy,

Ei auringosta näy

Kuin lännen puolla juova vaan,

Ja veess' on taivas mustissaan.

Oi poika, lausu sie,

Minnekkä vie sun tie?

Mi sull' on yksin homma, työ,

Kun makeaan jo nukkuu yö?

Linnutko lentävät

Rannalta säikytät?

Sä käytkö kuikkaa ajellen,

Vai sorsaa poikki lahtien?

Sä, joka kysellyt

Mult' ennen oot kuin nyt,

Vuorilla, metsill' asujain,

Oi kaiku! kuule vastuutain:

En liutaa liitävää

Rannalta säikytä;

En kuikkaa kulje ajellen,

En sorsaa poikki lahtien;

Aatostan' ajan mie:

Jok' airon-otto vie,

Jos kuinka huono heikko vain,

Mun likemmäksi aatostain.

Miss' sauhu tupruaa

Sinervän harjun taa,

Ma järven päässä töllin nään,

Johon aatos karkas eeltäpäin.

Siell' eellä koittehen

Ma löydän jälleen sen,

Kun venho saapuu valkamaan

Ja helmahain ma neidon saan.

Laulurastas.

Jo helppo olla on ja hengittää;

Ei päivän liestä jyrkkään liekkivää!

Suvista päivää jäljell' ompi vaan

Tuo lännen läike vilkkuin lehtolaan

Ja tuulen viuhka viilee tenhoton,

Jok' untuu kohta kukkaislaaksohon.

Sä yksin, kirkkaan illan ystävyt,

Oi laulurastas! rauhaa sorrat nyt.

Jos päiv' on kuuma, illat suloiset,

Sä virttäs kummallakin kirjailet,

Ja maalaat soinnuin sortumattomin

Uskollisuutes juhlaa keväisin.

Sull' on kuin mulla armas, lausuas

Hänelle hellää huoltas, riemujas;

Kuin sie, ma sainko äänen sointuvan,

Niin hellän kielen, helppotajuisan?

Oi voinko virkkaa ees ma lempeäin?

Sun laillas olla lämmin lemmestäin?

Oi autuas, ken luontoon uinahtaa

Ja hältä lemmet, laulut, lauseet saa,

Eik' äidinkieltään hukkaa kulkeissaan;

Hän uneksii ja lausuu uniaan,

Mutt' säännöist' irroillaan hän uneilee

Viisautta vaan ja virttä haastelee.

Sua, lehdon soitin, siksi kuuntelen,

Kuin sammuu illan rusko viimeinen,

Ja öinen soihtu kalpee kuumottaa;

Majalla neito nyt mua kohtajaa, —

Ja sitten, kuinka laulus ymmärsin,

Suusanoin virka en, vaan suudelmin.

Linnustaja-poika.

Nyt lintu hyppii maassa vaan

Ja lehvä varjoaa;

En ampunut oo kertaakaan,

Ja nyt jo illastaa.

Jos talvi kerran joutuiskin

Ja lunta myötään tois,

Niin riekon jäljet huomaisin,

Ja teeri puussa ois.

Jos ilma kerran kylmenis

Ja lehdet varistais,

Tuoll' laaksoss' ehkä elelis,

Pyyparven nähdä sais.

Pian riekon jäljet näyttäyy,

Ja pyylt' on suoja pois;

Vaan milloin saalis ilmestyy,

Ku hauskin nähdä ois.

Täss' silmin minä — tuossa hän;

Ah! emme yhdy vaan!

Vaikk' oisin tiellä silminnän,

Hänt' en näe kumminkaan.

Välissä vett' on, vuorelaa

Ja kangas honkineen;

Meit' aamu, ilta erottaa,

Ehk' yökin varjoineen.

Aamu.

Koi jo ruskopiskuloilla

Idän pilvet kirjoaa,

Pensaill', lehti-silmikoilla

Kastehelmet kimaltaa.

Ilovirttä linnut raikuu,

Puusta puuhun lennellen,

Tuhat riemun ääntä kaikuu,

Vaietessa tuhanten.

Hiljaa värjyy vetten pinta,

Leyhkä lehvää häilyttää,

Nurmi elää, suloisinta

Kukkaislemua henkäjää.

Enkel' kaukotaivahista,

Armas joka olennon,

Koitar! tokko murheellista

Silmää silmäs nähnyt on?

Pois on huolten harmaa häivä,

Mielen pilvet hajallaan;

Lapsen-ijässäänpä päivä

Suosii lapsenmieltä vaan.

Tuska on ja kaipuu poissa;

Rauha, toivo vallitsee.

Luonnon päivän aamukoissa

Sielun aamu valkenee.

Suudelma.

Sua kyltymättä suutelen;

Ja tokko konsaan kyllyn? En.

Nyt, tyttö kulta, lausu tuo:

Mink' onnen muisku sulle suo?

Sä suosit tuota niinkuin mie;

No missähän sen hauskuus lie?

Niin kysyn, äsken kyselin,

Ja vastaelet vaan suudelmin.

Jos hunajaa mun suussan' ois,

Ei muiskus hellemp' olla vois

Jos sappee siihen pirskottais,

Yht' armas oisi suudelmais.

No, minkäs syyksi keksinet,

Jos kysytään: miks suutelet?

Jos tutkis joku hävytöin:

Miks' suutelette päivin öin?

Tylysti kansa päättelee,

Mitäspä tuosta lausunee,

Ku suutelee vaan yhtenään

Eik' itse tiedä syytäkään?

En itsekään oo urkkinut,

Mit' auttanee nuo suutelut;

Mut kuolisin, jos suljettais

Mua hetkeks' sulohuuliltais.

Katuva.

Oi, poppel'lehto, varjos huostaan peitä,

Min kuulit viimein varjotessas meitä;

Mit' innoissaan hän pyysi, suuttui syyttä —

Ol' varten sua ja mua ja äänetyyttä.

Sill' ylhäält' aurinko jo länteen lähti,

Ei silmääns' auaissut viel' iltatähti.

Yövuodettaan jo tuulen siipi viisti,

Kun erosuudelmaa hän multa kiisti.

Mit' tunsin, ilmoittaa vaan saatan sulle:

Surunsa, itkuns' ol' kuin tulta mulle;

Sadasti riemull' oisin suudellunna,

Jos kaino tyttö oisi juljennunna.

Jos jolloinkin hän aikoo uinahdella

Sun allas, hetken aikaa vilvotella,

Niin virka hälle, jos sull' lienee kieli,

Mit' ääntelee nyt hiljaa arka mieli:

"Äl', armas poika, solvausta muista!

Hän kylm' on näköjään, vaan miel' on toista;

Vaikk' oikkuiselta näyttää, ällös suutu —

Ei milloinkaan sun tyttös lempi muutu."

Se oli ennen.

Ylhälle santaan

Järvi jo myrskyää,

Jäänyt ei rantaan

Koivua vihriää;

Maata jo kylmää jää.

Sie kera kukkain

Luotani mennyt pois,

Kyynele-rukkain

Jos sinut tänne tois,

Mieleni haastaa ois:

"Tyttö, ka, kuin on

Muoto jo lehdon muu!

Vihreä muinon

Siell' oli lemmenpuu;

Kaikki jo surkastuu".

Tyttöpä mennen

Haastelis sitten niin:

"Hohtipa ennen

Poikani poskikin,

Vaan —s' oli ennen niin!"

Merimiehen morsian.

Tuuli yltyy riehumaan,

Mastot täyttyy purjeillaan,

Laiva lähtee kaukoteille,

Herra ties kons' ehtii meille!

Sie ku lähdet! katsehen

Suotko vielä raukallen?

Ah, sun voisin nähdä vielä,

Ellei itku oisi tiellä.

Jospa linnun siivet ois,

Lokkina jos lentää vois,

Seuraisin sua ilomiellä

Tuntemattomalla tiellä!

Minne saisit saapuisin,

Kääntyessäs kääntyisin,

Liehusiivin heilahtaisin,

Lennoss' silmäykses saisin.

Mutta tyttö parka saa

Jäähyväisiks' liehuttaa

Itkumärkää huiviansa,

Jäädä rantaan kaihon kanssa.

Entäs vielä seuraisin!

Täytyy mennä takaisin,

Ennenkuin on tullut ilta,

Purjeen vienyt katsojilta;

Täytyy riistää mielestäin

Kaipuu, ainut ystäväin,

Pestä poies kyyneleeni,

Ettei nähtäis itkeneeni.

Tervehdys.

Synkkä kuuro, taivaan valjetessa,

Väistyy tieltä ilta-auringon,

Aallon tuutu-lasna heiluessa

Päivän myrsky uinuu lepohon.

Hän, jok' aikaa jo mua kaipajaapi,

Viel' ei laskevan mun purtta nää;

Rannall' ehkä hän nyt ruikuttaapi,

Kyynelsilmin tänne tähystää.

Purje höltyy, tuulen-henk' on kuolla,

Soutaen käy matka verkalleen,

Ja niin kaukaa järven tuolla puolla

Armaan niemi siintää töllineen.

Pääsky, virkku siiveltäs, nyt riennä

Lohdutellen luokse armahan!

Istu olalleen ja murhe liennä,

Hiljaa kuiskien sen korvahan:

Tyttö, jos sua kultas kaipuu kalvoo,

Kuule, näin sua hellä tervehtii:

Huomenelta, jos vaan tuuli valvoo,

Purrellaan hän luokses kuljeksii.

Tie on pitkä; salmet seljät viiltää

Myötätuulen siivin vaan hän voi,

Mutta vaikka järvi tyynnä kiitää;

Luokses armaan aatos salamoi.

Linnun laulu, metsää kalkutellen.

Lähde, juosten rantavieremää,

Sääksiparvi, ilmass' suristellen,

Leimuna sen luokses lennättää.

Varo, läsn' on jumalainen.

Kaunis tyttö, tyttö virma,

Malta vainen pari vuotta,

Etpä sitten noin sa kirmaa,

Eikä vilku silmäs suotta.

Neljästoista vuos' on riemun;

Joutuu viides-, kuudestoista,

Amor tulee, tuopi liemun,

Silloin kaikk' on toisenmoista.

Leimun säihky ainokainen

Paljo murhemieltä tuottaa;

Jousen viima vieno vainen —

Terve sydän verta vuotaa.

Ilovirs' ei suusta raiku,

Rauha, riemu karkajaapi,

Toivon, naurun kesken haiku,

Silmäpeilin sumentaapi.

Tyttö, nuolen tuskaa vasten

Viel' et kaipaa varjelusta;

Jumal säästää syöntä lasten,

Joill' ei viel' oo aavistusta.

Vaan kun karkaa rauhas, kalvoo

Kaipuu, halu hehkuvainen,

Varo, silloin Lempi valvoo,

Varo, läsn' on jumalainen.

Serenaadi.

Armaani luon' ei enää lamppu loista,

Kuu vaalas heijastaa vaan akkunoista,

Enk' enää verhon kautta erottaa

Voi neittä ihanaa.

Pian vuoteen suojihin jo armas vaipuu;

Nyt, kaino Cynthia, viihdytä mun kaipuu!

Min nähdä sait, oi josp' yön varjot vaan

Ja mie sen kuulla saan!

Jos taivas loistaa hänen silmistänsä,

Jos kyyneltäin hän ristii käsiänsä,

Ja lausuu taivaan kuultavia vaan,

Hän on rukoilussaan.

Vaan jos sen rinta aaltoilee ja säikkyy

Jos hymyilys sen ruususuulla väikkyy

Ja poskipäillä ruusut liekehtii,

Hän minua uneksii!

Teeskentely.

Kaikki tuntee tuskan, ilon,

Vaikk'ei kaikk' oo tuntevinaan;

Sydän lämmin neitosill' on,

Vaikk' on kylmä olevinaan.

Amorinpa nautinnoita

Kukaan ihmislaps' ei vältä;

Neito lempii suuteloita,

Vaikka näyttää hylkijältä.

Lemmi, lieki, nuorukainen,

Sen hän palkkaa kylmyydellä;

Mutta käyppä kylmäks' vainen,

Koht' on tuskas impyellä.

Turhaan raukan poltto piilee;

Ääni, silmä lausuu näitä:

Neidoll' ei oo sydän viilee,

Vaikka teeskelee hän jäitä.

Vaadi tuhat suuteloista —

Kaikki suo hän "riitamiellä";

Älä vaadi yhtään — noista

Yhtään ei hän sulta kiellä.

Usein kyynelöivi salaa,

Hiljaa kuiskaa huoahdellen:

Suudelmaa jok' impi halaa,

Vaikka niitä hylkiellen.

Perho ja ruusu.

Ruusu kalpenee ja murtuu,

Maahan painaa pään.

Perho syksyn alle turtuu,

Alle myrsky-sään.

Saako perho taas ja konsa

Leikkinsä ja puolisonsa?

Konsa sorto

Loppuu? horto

Ruusun silmät jättänee?

Kesän lapset miekkosina

Vietti aikojaan;

Häirinnyt ei vaara, kina

Heidän onneaan.

Onnellisna suuteloistaan,

Armastel' ne toinen toistaan

Täynnä rauhaa

Tyyntä, lauhaa —

Senpä kalma häiritsee!

Kuinka vartookin ja uottaa,

Eipä herää nää.

Ei voi lemp', ei kevät tuottaa

Heille elämää.

Mutta heidän haudaltansa

Virkoo uusi ruusukansa,

Mullan päällä

Suvi-säällä

Uudet perhot liehuilee.

Linnustaja.

Mä metsänteitä käyskelen

Ja urkin mäntyyn, kuusehen,

Ja linnun nään jos toisenkin,

Vaan en saa käsihin'.

Ne kaikki näyttää karttavan

Mun lasketuita ansojan';

Niin tyhjänä kuin lähdinkin,

Saan mennä kotihin.

Kyll' linnustusta surkeaa

Ois syytä surra, ruikuttaa;

Vaan vaikka näytti pettävän,

En itke sittekään.

Mull' ansa vielä jäljell' on,

Jok ei oo koskaan saaliiton,

Jonnekka yhtä halullaan

Käy lintu, kuin sen saan.

Kotiini kohta päästyän'

Tän' ehtoona sen viritän:

Ja lintu on mun morsion',

Mun sylin' ansa on.

Iltatähdelle.

Tähti, illan tyttö, sie

Jon niin korkeall' on tie,

Kumman nähnet voittavan,

Murheen vaiko riemuisan?

Myrskyn raivoten, kenties

Aaltohaudall' laivamies

Pelvon toivon vaiheella

Johtohos nyt katsahtaa.

Ehkä unho-laaksossaan

Hiutuu kurja tuskiaan,

Katsoin silmääs lempeään,

Pyys' sua tuskaa lientämään.

Ehkä tyttö paraillaan

Sinuun luopi katseitaan,

Toivoin, että lemmikkin'

Siellä kohtaa katselmin. —

Purren jos näät eksyneen,

Saata jälleen suunnilleen;

Tuskaa, unheen polkemaa,

Loistos anna lohduttaa!

Vaan jos näät mun lemmikin',

Luoppa hälle suloisin

Sätees, siihen piirtäen,

Että aikaa vartoilen.

Kuoleva.

Yö pitkä on nyt loppumaisillaan:

Ah! eikö koi jo nosta ruskojaan,

Ja järven jäät jo välky kirkkaammin?

Jo enkö kuullut teeren soivankin?

Kun aamu-aurink' kohta leimuaa

Ja räystähiltä hangen sulattaa,

Ja nään tän piskotellen nokkuvan

Editse aukinaisen akkunan,

Ja sirkka vaikenee, ja varpunen

Katolla visertääpi riemuiten,

Niin olkivuode mulle laittakaat

Portaille, sinne sairas saattakaat;

Ma tahdon nähdä, siellä leväten,

Kuink' armas luonto on ja riemuinen,

Ihailla vielä merta, metsolaa,

Ja keväimeen, miss' elin, uinahtaa.

Nuorukainen

Tuuli, ku lempien lennät,

Missäpä maillesi ennät,

Nopsa ja häälyvä sie,

Minne sun lentosi vie?

Aalto, jos aironi noutaa

Johtoas saisi, sa soutaa

Saisitki purttani vaan,

Minnepä saapunenkaan?

Oi lukemattomat aatteet,

Missä te valkaman saatte?

Lapsoset maan, jot' ei näy,

Minnepä matkanne käy?

Ruusulle.

Umpun uinutar! jo nukkumasta

Nouse riemuks' synnyinlaaksojen!

Perhot suutelee sua, helmi kastaa

Taivahista tullut suloinen.

Riennä! lahja, minkä antaa hetki

Kestää, minkä hetki vallitsee.

Riennä! riemu on kuin elonretki,

Tää kuin nopsa kevät karkelee.

Lemmi, nauti, lieki, kukka sorja,

Aina kauniimmaksi varttuen!

Ennen syksyä niittömies sun korjaa —

Kukkahenkes nousee taivaasen.

Kaunotar.

Kaikk' on oivaa, mitä mielin,

Sukkelaa, mit' arvelen;

Kaikki kuiskaa mesikielin:

"Ootte kaunoinen!"

Yksi kiittää silmän tulta,

Toinen vartta solakkaa; —

Enkö saane, peili, sulta

Seikkaa tiedustaa?

Peilikin jos silmin vainen,

Nään tok' oitis enemmän,

Kuin tuo liuma liehamainen

Illan pitkähän.

Kyllä kiitos hauskaa oisi,

Vaikk' on kiitos tuulonen,

Jos se sydämelle soisi,

Ei vaan poskellen.

Tän vuoks' heill' on sanat suulla,

Tätä lempi tarkoittaa:

Sydän parka vaan ei kuulla

Lemmen sanaa saa.

Lähteellä.

Ma istun, lähde, reunallas

Ja pilviä katselen,

Kuin vaihtelee ne kalvossas

Johdosta ylhäisen.

Kas, ruskopilvi hohtaa niin,

Kuin ruusu umpussaan.

Hyvästi! palaamattomiin

Se läksi matkojaan.

Vaan tuossa toinen uudelleen

Kirkkaammin kiiltelee.

Ah! yhtä kiirelentoinen

Se kauas hälvenee.

Taas yks! — S'ei mieli rientohon.

Raskaana vieriää;

Vaan, lähde, synkkä pilvi on

Ja sun se synkistää.

Sua nähden näin, mä aattelen

Mun omaa sieluain.

Kuink' usein pilven kultaisen

Hyvästi jättää sain!

Kuink' usein synkkä, kolkko loi

Yön synkän sydämmeen,

Tul' äkkiään, vaan lähti, oi!

Taas pois niin verkalleen!

Vaan mentyään ja tultuaan

Ne tunsin kylläkin:

Ne usvahattaroina vaan

Loi sielun kuvastin.

Ja noista peilin valkeus

Ja varjo aiheuu!

Kons' lakkaa, lähde, hurmailus

Ja aaltos rauhaantuu?

Seitsentoista-vuotias tyttö.

En tiedä, mitä toivon,

Ja toivon kuitenkin,

Sydämmein on niin autee,

Ja täynnä kumminkin.

Mitä rauhatuus tää tähtää,

Jok' ei vie perillen?

Mä mitä mielin, tahdon,

Mä mitä aattelen?

Mä istun neuloskellen

Kuin orja yhtenään;

Teen työtä ahkerasti,

S' ei joudu sittekään.

Käteeni otsa vaipuu,

Unohdan neulasen.

Mä mitä mielin, tahdon,

Mä mitä aattelen?

Mä sanoin: kevät tulee,

Maa uuden puvun saa,

Mun silloin mieli muuttuu,

Ja huoli karkajaa;

Ja kevät tuil ja kesä,

Mä vaan jäin onnellen'.

Mä mitä mielin, tahdon,

Mä mitä aattelen?

En lemmi ninkuin ennen

Suloista seutuain;

Mitä kirkkaammaks' käy päivä,

Mä synkemmäks' käyn vain.

Kons' saan ma rauhan jälleen

Ja mielen iloisen?

Mä mitä mielin, tahdon,

Mä mitä aattelen?

Oi jospa saisin maata

Levossa kuoleman!

Kentiesi yksin hauta

Luo rauhan rintahan.

Mutt' ah! kuin raskas jättää

Elämä siskoineen!

Mä mitä mielin, tahdon,

Mä mitä aattelen?

Kosto.

Virta välkkyy juostessansa

Vuoroin kultaa, hopeaa;

Pensaan ruusut raukeillansa

Heltehellä heloittaa.

Vietellyt on virta viilee

Seudun neidot rantahan;

Naurusuinpa poika piilee

Alla lehdon taajimman.

Silmät eivät vaaraa huomaa,

Kielet liikkuu irroillaan,

Sata juonta leikin luomaa

Naurullen siin' uhrataan.

"Entä joku kuulla voisi

Leikkiemme telminää!" —

"Entä korvat pensaall' oisi",

Poika — esiin hypähtää.

"Tuo on vangiks' otettava!"

Ei hän ehdi karkaamaan.

"Hän on kahleen, koston saava!"

Kovin hälle kostetaan.

Arvaa, mistä kahle tehtiin?

Kahle kukkasista on.

Rangaistus? Se siinä nähtiin:

Kultakin sai suutelon.

Kukan kohtalo.

Näin ruusun, suvipäivän lapsosen,

Kukassa loistavan ens' aikojaan,

Punaisna poski, umpuss' uneillen

Viattomuudestaan ja rauhastaan.

"Oi kaunis kukka! silmäs auki luo!

Oivalla elon lahja suloisin!"

Näin lausui perho kultasiipi tuo,

Mi liehi silmikoista toisihin.

"On ahdas mökkis, köyhä, riemuton,

Siell' ilotonna rintas sykkäilee;

Tääll' liekkii päivä, riemun valta on,

Ja lempi suuteloineen vartoilee".

Se virsi pikku-kukkaa liikutti,

Se liehijälle oitis suuta soi;

Ja perho suutel', lausui: "hyvästi",

Ja muita ruusuloita kosioi.

Ken johti tänne ties?

Etäällä aavikon

Ja vuorten takana

Sun synnyinseutus on,

Sait yksin kasvella.

Sua en ma kaipaillut,

Et ollut mielessäin!

En tietä tuntenut,

Mi veisi sinnepäin.

En tiennyt taatostas,

En tiennyt äidistäs,

En nähnyt lapsuuttas,

En ensi retkiäs.

Kuin sen maan virtakin

Joelle on tään maan,

Niin oudot oltihin

Me toisillemme vaan.

Kaks' tainta — välissään

On niitty kukkainen;

Kaks lintua, erillään

Lehdossa asuillen.

Oi, toisen seudun mies!

Miks sieltä lensit, oi?

Ken johti tänne ties,

Sun, lintu, kaukaa toi?

Mitenkä kalseaan

Sydämmeen leimut loit,

Ja vento-vierahan

Kaikeksi tulla voit?

Morsian.

Jos sun nähdä, jos sun nähdä saisin

Koivu-niemen alta laskevan,

Purje välkkyis, sitten erottaisin

Liehuvaisen purtes purppuran!

Ja sull' ilo-riviä pari oisi,

Siskos piirtämää sun lähteissäs,

Isältäs myös myöntölauseen toisit,

Äidinsuudelman sun äidiltäs!

Miksi siirtää tuonnemmaksi häitä?

Vielä sitten kerkii tavaraa.

Lempi on kuin kukkanen, ja näitä —

Näitä yksin kevät kasvattaa.

Joutuun! kukat loistaa kunnahalla,

Siell' on lintuin onni meilläkin.

Vaikka kuivan hongan oksain alla

Onnellisna kanssas eläisin.

Kaipaus.

Nyt metsäss' ei oo oksaakaan,

Mill' lehtiverho ois.

Nyt talvi vaan on valloillaan,

Kun karkas suvi pois.

Ah! ulkon' ompi talvi, niin

Sisällä myöskin vaan;

Jos kulkis maihin äärimpiin,

Sen kohtais ainiaan.

Jos lämpenis, maa vihertäis,

Ja päiv' ois kirkkahin,

Yht' autioksi, kylmäks' jäis

Poveni kumminkin.

Kevääni oi! en riemuas

Saa nähdä uudestaan;

Aurinko syömmen, haudastas

Et koita milloinkaan.

Mun sielun' sun ol', tunteen' sun,

Eloni elämäs.

Nyt yksin kaipuu viel' on mun,

Muut veit sä mennessäs.

Mull' lieden eessä hauskint' on

Nyt muistot entiset,

Kun hiipuessa hiilikon

Loppuupi askaret.

Kevätlaulu.

Jo ehtivi ehtii

Taas lentävä joukkio tuo

Aholle, mi lehtii,

Jo lämpenevän meren luo.

Miss' myrskyjä vinkui,

Suloisena laulu nyt soi,

Jää-sirpaleet sinkui,

Siell' armaus nyt vihannoi.

Ei muu kuni lempi

Saa jäämähän karkelevaa,

Ylhäisiä hempi

Saa maissamme vierailemaan.

Sydämmeni! sulle

Viel' lämpimä kukkia luo;

Ehk' enkeli tullee

Viel' luotasi lentänyt tuo.

Onnelle.

Onni, leuto taivahatar,

Hetkeä luotu suloomaan,

Et oo mailman valtiaatar —

En sua siksi laulakaan.

Kruunutonna, valtaa vailla,

Voitotonna, viaton,

Suostuttaa vaan tahdot mailla

Meitä mullan kohtaloon.

Terve! sunpa hoitos alla

Vert' ei vuoda sydämet;

Mailla, vuorill', ulapalla

Saatat yhteen veljekset.

Kaipuun sulkaa liehuttelet,

Palkkaat lämpösydämen,

Peilihis sä haahmoelet

Rauhaa ylhäismailmojen.

Petturiks' ei saa sua haastaa,

Vaikka joskus pettelet.

Itselleen sua kaikki raastaa,

Kaikillen et riitä, et.

Kuinka voisit kaiken liittää,

Mikä murtui kaatuissaan?

Jos sua toinen armaaks' kiittää,

Toinen jää sua vaille vaan.

Valon lahjat, rauhan suomat,

Lempi, toivo rajaton,

Kaikki elon parhaat luomat

Mulla ol' ja vielä on;

Sun vaan haihtuvan näin aina,

Milloin vaan sua tavoitin;

Mullan ruhtinaatar, lainaa

Kerran armos mullekin!

Sydämen aamu.

Usva peitti toivon multa,

Sydän parkaa kylmä jääti,

Kunne sinne lemmen tulta

Armas enkelyinen sääti.

Niinkuin päivä, yön kun poistaa,

Säteillen käy taivahille,

Usva haihtuu, loitos loistaa

Pyhä-paiste maisemille;

Niin mun sieluun' koitti aamu,

Rintaan syttyi päivän selko,

Näin sen mailta öinen haamu

Haihtui: tuska, tyhjyys, pelko.

Aurinko, mi poistat synkät,

Lempi, jos sä rinnan heität,

Mihinkäs nää päivät jynkät,

Jolloin silmäs meiltä peität,

Päivät pitkät, toivoo vailla.

Aina yhtäläinen aika,

Oleskelu Tuonen mailla

Ilman valoa ja taikaa!

Epäilijä.

Jos silmä mulla tarkemp' ois

Kuin haukan, millä nähdä vois

Avarat, korkeet, syvyydet,

Eik' estäis mitkään estehet;

Ei helmiaarre Vellamon,

Ei kultasuonet vuoriston,

Ei kalliit talletelmat maan

Lumoisi minun katsettan';

Sydäntä vainen tarkastaa

Sais silmä, neittä kavalaa,

Mua ilkkuvaa, kun vuorohon

On hellä, jäinen, armoton.

Piilleekö pinnan alla jää,

Kun silmä säihkyy lämpimää?

Siell' lempi ehkä piileksii,

Kun katse hallaa hengehtii?

Rukoilu taivaan aukoaa,

Murhetta lohduttaa jo maa;

Mun lemmell' ompi osanaan

Epäillä, hiukuella vaan.

Morsian.

Suvaitse, vieras, istahtaa

Tääll' lehdon suojahan!

Ei seudun rauhaa sortaa saa

Tyynellä iltaman;

Surulle hiljuus armas on,

Täss' sydän valvoo onneton.

Tuoll' aukealla rannalla

Näet neidon kassapään;

Kätehen vaipuu otsansa,

Hän istuu yksinään,

Silmäilee vaiti aalloillen,

Ja posk' on lumen-valkoinen.

Oi, kauan, öin ja päivisin

Hän tuossa nähty on,

Niin huomenna kuin eilenkin.

Hän katsoo aaltohon

Kyll' ennen joskus itki tuo,

Mutt' aikaa kuivi kyynelvuo.

Kun ilta armas ruskottaa

Ja untuu viimakin,

Ja tähtitaivas kajastaa

Ulapan peilihin,

Syvyyteen jäykän katsannan

Hän luo, ja katsoo, katsoo vaan.

Kun tuuli joskus valveuu

Ja kalvon rikkoilee,

Ja peili särkyy, tummentuu,

Ve'en taivas himmenee,

Hän vaiti silmäns' ylhä luo

Taivaalle, jok' ei hoivaa suo.

Tuoss' sannall' istui kerran hän

Järvelle silmäten,

Mailt' armaan näki lähtevän

Hän tänne retkellen.

Tuoll' uppoi armas Ahtolaan;

S'ei suonut jälleen saalistaan.

Äl', outo, rauhaa kamalaa

Siis häädä neitosen!

Suo murhesilmän sukeltaa

Syvälle järvehen.

Se hällä entis-onnestaan

Viel' ompi ainut jäännös vaan.

Pyhäleikkuu.

Säteilee aurink' aamuinen,

Se luonnon verhoo loisteesen,

Ylhällä lintuin laulu soi; —

Kuink' kylä hiljaa olla voi?

Lepääkö vielä peltomies,

Vaikk' aikaa leimuu päivän lies',

Ja sarka kultaa kellertää?

Miks' tuota nyt hän hylkäjää?

Vaan kas! hän aukoo porttiaan.

Oi autuasta katsettaan!

Maan raskaat alhais-aattehet

Hän heitti pois kuin vaattehet.

Aseetta käs' ja olkapää,

Vapaana hän nyt hengittää;

Ei sirpit nyt saa heilahtaa,

Vaikk' elonjuhla kohta saa.

Vaan vihdoin juhlahetki on,

Hän kutsuu lapset, puolison,

Ja hurskain mielin, heltyen

Vaeltaa päivän leikkuullen.

Ja riemusilmin näkee hän

Työjoukon aina kerttyvän

Ja oudon, tutun astuvan

Samaisen pellon viljahan,

Muurille tuonne valkeellen,

Jon pääll' on risti pyhyyden,

Miss' ijäisyyden viljamaa

Kultaista viljaa kasvattaa.

Vanhus.

Kuningas vanhus mielestän'

On lopull' elon-retkeään,

Niin voitokas, niin miekkonen

Perillä matkan melkoisen.

Jo aian myrskyt uinahtaa,

Hän kaikilt' arvon, lemmen saa,

Ja harhat, himot rohkeat

Tuon tyyntä valtaa karttavat.

Rauhaisna hällä kansanaan

On vienot halut horrossaan,

Muistelmat, joita jättäneet

On entispäivät herttaiset.

Valtikka matkasauva on,

Ja hauta linna sorroton,

Kuningasloiston rauha luo,

Ja kruunun hiusten hopeevuo.

Kukka.

Kevään kirkkaan syntyessä,

Suloisen,

Pääset päivän välkkehessä

Valveillen,

Lehdet, umput vartehesi

Liittelet,

Niinkuin enkel' terinesi

Ylenet.

Kautta ilmain tuli liikkuu

Tuoksuines,

Perho kultasiipi kiikkuu

Lehdilläs.

Ei sua koske saastahuuli

Muiskuillaan,

Kaste, päivä, perho, tuuli,

Nepä vaan.

Kun siis suvitaimen lailla

Kaunihin,

Kaikki syntyy sotaa vailla,

Kauneinkin,

Miks' käy murhe, vaiva täällä

Rinnakkain,

Miks' ei viihdy maamme päällä

Rauha vain?

Syyslaulu.

Puu jo heittää

Lehvän keltaisen,

Marraskuinen pilvi peittää

Hautaa kukkasten;

Talvi niiltä sulon surmas,

Mutta mieleen, jon ne hurmas,

Suvi-lämpimällä loistaissaan,

Virkoovat ne vielä muistoinaan.

Ruusu rukka

Riutuu aikaisin;

Loistaneeko ihmiskukka

Tuota kauemmin?

Sorjana se taimii, väikkyy,

Poski hohtaa, silmä läikkyy,

Vaan jos viima sattuu vartehen —

Surkastuu se, kuolee kalveten.

Sä ku maasta

Soit mun valvahtaa,

Kukkais kesken ilman saastaa

Suo mun heloittaa!

Jotta, suven mennen multa,

Kätkis jokin enkel kulta

Muistelmiinsa, maasta saamihin,

Sen kun täällä hiljaa vehmastin.

Kotiin-tulija.

Auhtaamp' et ois,

Välke, jos tähti sun lois!

Tul', jota luo kotilies',

Yössäkö välkyt sä vaan?

Johdata eksyvä mies

Onnelan valkamahan!

Yö valon vie,

Synkkä ja kylmä on tie,

Kolkkona talvi ja jää

Peittävi metsän ja maan;

Liedellä on suvisää,

Liedellä lempeä saan.

Joudu jo, mies!

Ehkäpä toiste, kun ties

Päin kotisuojia käy,

Arkana silmäsi on,

Sielt' ilotulta ei näy,

Kylmä on yös, iloton.

Eloni.

Haudan reunall' otelmaa,

Tyrsky-merten kuljentaa,

Riento kaukaisuutta päin —

Tuota oot sa, elämäin.

Laivur' silmäs' aalloillen

Innoissaan ja toivoen:

"Tahdon ruskopilven taa!

Siellä siintää kaunis maa;

Siellä saavun onnelaan,

Riemun, valon valkamaan." —

Purje paisui, toivo kiils',

Aavaa merta laiva viils'.

Haudan reunall' otelmaa,

Tyrskymerten kuljentaa,

Riento kaukaisuutta päin —

Tuota oot sa, elämäin.

Missä tyynen valkaman,

Mielen rauhan saavutan?

Miss' on toivon kultamaa,

Jot' en konsaan unhota?

Aalto purtta eksyttää,

Yllä vinkuu myrskysää;

Yhtä kaukaa vieläkin

Pilvi siintää silmihin!

Aatos.

Aatos, kas kuin lintu liitää

Halki ilman iloiten!

Sullakin on siivet kiitää,

Avaruutes itseinen.

Ällös surko, että jalo

Vielä kiinnyt multihin.

Kiidät niinkuin lintu, valo —

Vapahamp' oot kumpaakin.

Jos on maassa riemu, keiju

Riemun kesken itsekin!

Jos on murhe, loitos leiju

Korkeampiin mailmoihin!

Hyljätty tyttö.

Lehdet, ruohot ja kukkaset,

Liljat vaaleat, kosteiset,

Ruusu lempeähymyinen,

Teistä solmin hääseppelen.

Muistokukkanen Vellamon

Rannall', oksas on oaton.

Oi! sun kaltaises kuink' on tuo,

Jonka rintani ilmi luo,

Joll' on okaita oksillaan

Ja mun mieltäni vihloo vaan!

Vuo ja koski, häävirttäin soi!

Armaat lähtehet, aallot, oi!

Aikaa uutta te laulelkaa,

Niin voin mennehen unhottaa,

Elon tuskineen leikkineen

Ja mun lempeni pettyneen!

Koski, mulle häävirttä soi!

Armaat lähteet ja aallot, oi!

Laulakaatte jäähyväiset

Pettäjälleni ainaiset!

Toisen sulhon ma valikoin,

Johon aina ma luottaa voin,

Jok' ei, suven suudeltuaan,

Karkaa syksyllä matkojaan.

Tullos, kuolo! sydämmein suo

Uinahtaa sinun rintas luo!

Vaikk' on itkusta so'ennut

Tyttös, poskensa valjennut,

Vaikka ruusus on vaalaskin,

Tullos, kuolema suloisin!

Syys-ilta.

Kuink' kaikki kuihtui, riutui, kuoli! Oi!

Miss' on nyt ihanuus, min kesä loi?

On metsä vaiti, laakson kukka turtuu,

Ja mainen elo öiseen hautaan murtuu.

Vaan, silmä jättää haudan riemuten,

Ylempi mailma koittaa toivollen,

Maan synkistyissä tähtitarhat läikkyy,

Ikuisna tuolta hengen koto väikkyy.

Näin aaveksuin, syys-illoin katselen,

Kuink' koivun lehti lentää jäätyen,

Paljasta rantaa kuvaa lahden kalvo

Ja valkopilven päällä kuuhut valvoo.

Odotettu.

Koton' äiti askaroi,

Sisko istuu ommellen,

Veikko riistaa ajelee,

Itse, käsi poskellain,

Istun täällä, haaveksin.

Oi, miss' oot sa, armahin,

Jot' en nähnyt, tunne en,

Jota kaipaan, varron vaan?

Muisto.

Taaskin käy mun yksinäisen luona

Ystävät nuo mennehet ja kalliit,

Autuuteni aikaiset nuo haahmot,

Mökki lammin luona, metsä, vuori,

Leikit, laulut, riemut, unelmat ja

Ensi lemmen kukkais-huokaukset!

Oi! ma mietin luonnon lempeyttä,

Että kaivatessa meill' on muisto,

Josta entis-onni hellä, vilvas

Niinkuin aamukaste sydämmelle,

Keskipäivän paahtaessa, vuotaa.

Maalari.

Oot mielinyt mun lauluihini päästä,

Ja, impi kulta, pyyntöjäs et säästä,

Ett' taiteen pensselillä jolloinkin

Sun muotos maalata ma koittaisin.

No niin! ma tahdon sivellintä käyttää;

Valitse hetki vaan ja koita näyttää

Nyt luonne, mieli, muoto sellainen,

Kuin taideniekkana ma säätelen:

Sä kaunis ollos; yksin ihanuutta

Halaapi taide sieluhunsa uuttaa;

Mutt' ilo, hymy immen kaunistaa —

Siis iloitkos, kun leikki alkajaa!

Sä hellä oo! jo kaune suurta suopi,

Vaan sydän yksin kelpo sävyn luopi —

Minuunpa siis, tuon sävyn vuoksi vaan,

Luo lemmen leimu-silmä ainiaan!

Hyvyyttä täytyy tauluss' eleskellä

Ett' annat, autat, mielit lohdutella —

Siis muista antaa aina joutessas

Suudeltavaksein ruusuhuulias!

Hyvä, hellä, kaunis, — kehun tuo jo kesti!

Myös piirrän hiukan puolueellisesti —

Siis lausu aina, kun sua maalailen,

Ett' ainiaksi saan sun omaksen'!

Kaksi.

Linnan huonehissa läikkyy

Sadat lampun-aurinkoiset,

Kautta loistovirran väikkyy

Tuoksut vienot, kummanmoiset.

Kaikk' on säällään. Vieraat ehtii

Huimat onnen kukkulalla,

Syksyt kuihtuu, keväät lehtii

Helmien ja kullan alla.

Hiljaisuus nyt syntyy taloon,

Niinkuin hartaaks' seura sääntyy;

Juhlan sankar' astuu valoon,

Häneen kaikki silmät kääntyy.

Hän on ylkä. Juhlavaate

Kultatähtiin peittyy aivan;

Hurmaa häntä onnen aate,

Kun suo armaalleen hän taivaan.

Tääkin saapuu. Hellän isän

Saattelussa, vierahitten

Suurten ohi, käy hän sisään

Suuren sulhon luoksi sitten.

Onko immen hyvä? Maasta

Minkä vielä pyytää voisi?

Voiko toivelmaa hän haastaa,

Jok' ei täyttynyt jo oisi?

Kelmeen' ah! hän välkkehessä

Käy, mi yöksi hälle haihtuu,

Kutri värjyy seppelessä,

Kyynelpilveen katse kaihtuu.

Myöntäin vastaa kylmä huuli

Vihkimyksen kyselmälle;

Aatos, henki tuskin kuuli

Tuon — se lensi etähälle.

Linnan alla aalto pauhaa

Autioille kallioille,

Yö jo luopi kuolon rauhaa

Metsille ja kukkuloille.

Näätpä haamun sentään vielä

Kalliolla vaahtoisalla,

Nuorukainen viipyy siellä

Yksin kolkoll' iltamalla.

Syksypilven myrsky vinkuu,

Tuot' ei ollenkaan hän säiky,

Hiuksihin jo hyrsky sinkuu,

Vaan ei paikaltaan hän väiky.

Valkotyrsky rantaa ruhtoo,

Ryntää hänen rinnoillensa,

Oi, vaan haamuaan se huhtoo —

Itse läks' hän haaveinensa.

Kun on sointu sydämissä,

Oi kuin kaks' on yhdenmoista!

Katso linnan loistehissa

Toista, syksy-yössä toista!

Jos on yö, tai päivä paistaa,

Riemu on tai murhe suuri —

Eikö kaikk' oo yhdenlaista,

Kun on viall' elon juuri!

Turha toivomus.

Kas, aallot määriä vailla

Käy merta kiiltelevää;

Josp' aaltona muiden lailla

Sain merta ma viilettää,

Niin huoletta kalvaavatta,

Niin kirkkaan-kylmänä vain,

Niin aikaa muistelematta,

Kun onnea nautita sain.

Vaan aaltonakin jos leijun,

Samaksipa jäänkin vain;

Tääll' ympärilläni keijuu

Vilu-aaltoja parvittain.

Heill' leikkinä tuska ja riemu

Ja itku ja nauru on vaan,

Vaan mieltäni polttaa liemu, —

Oi, konsa se sammuvikaan?

Nuoren tytön muistikirjaan.

Kevätpäivä taivaall' liekehti,

Kasteen kiilto perhot kukkiin vietti;

Niityll' loisti nuori orvokki.

Arvaatkos, mit' armas kukka mietti?

Hänpä mietti: oi, kuink' armas on

Elää, hurmata ja nautiskella!

Sä, ku puit mun väriloistohon,

Suo mun aina aina kukoistella!

Näin hän pyysi. Tokko suotta vaan?

Pyyskö riemua vai katkeruutta?

Poskillekko vaiko rintahan

Pyys hän nuoruutta ja ihanuutta?

Pyydä, kukka sie, kuin kukkanen,

Eloa elotar ja ihaa lempii;

Rukoile — vaan kukkasielullen —

Kuihtuvaa on kukkaverhos hempi.

Naisille.

(Jumaluus-opin tohtoreita seppelöittäessä Helsingissä 1857.)

Kun nuorukainen Teitä tervehtii,

Otsalla seppel, silmist' into loistaa,

Hän kaunokasvojanne ihmeksii

Ja kukkaa kiittelee! me kiittelemme toista.

Myös meitä kevään loiste miellyttää,

Vaan tuo, mi kevään mentyäkin vielä jää.

Enemmin nähneet oomme me kuin hän;

Ah! aian annit vaihtuvat kuin tuuli.

Kas, niityn kukka kuihtuu kiiltäissään,

Ei toisin kukan käy min poski luo ja huuli.

Ken tuot' ei lempis, kun se rusottaa?

Vaan päivä saapuu, jolloin ruusut katoaa.

Yks kukka meidän suosimamme on,

Maht'yrtti riemun, tuskan kuohuksissa.

Se *lempi* on. Tuo kaino, loistoton,

Se kasvaa tyynnä Teidän lämpösydämissä.

Miss' auttaa voi se, esiin vilkahtaa,

Vakaana hellä on ja vahva heikkona.

Kaikki ilo hoiva kehdost' tuonelaan,

Nuo vuodet mennehet ja tulo-aika,

Kaikk' itku, min se kuivi tuoksullaan,

Käskeepi kiittämään tuon kukan tenhotaikaa.

Se ikuisuuden siemenestä on,

Sit' älkää täällä heittäkö vaan kuolohon!

Sisällys.

Franzénille…………………… sivu 5.

Vanhuksen kotiintulo…………… " 8.

Jalouden voitto……………….. " 11.

Leivo………………………… " 15.

Toukokuun-laulu……………….. " 17.

Muuttolinnut………………….. " 20.

Paimenpoika…………………… " 23.

Minun päiväni…………………. " 28.

Lintuselle……………………. " 30.

Kevät-aamu……………………. " 33.

Kukkaselle……………………. " 36.

Linnunpesä maantien varrella……. " 38.

Kesä-yö………………………. " 40.

Joutsen………………………. " 43.

Torpantyttö…………………… " 45.

Syys-iltana…………………… " 48.

Lohdutus……………………… " 51.

Rakkauden sokeutuminen…………. " 55.

Tytön valitus…………………. " 57.

Rauhattomuudelle………………. " 58.

Rakastavat……………………. " 60.

Varpuselleni………………….. " 63.

Hautaus………………………. " 65.

Friggalle…………………….. " 67.

Nuoruus………………………. " 69.

Odottava……………………… " 72.

Matka Turusta…………………. " 75.

Oon onnekas…………………… " 79.

Kohtaus………………………. " 81.

Tytölle………………………. " 83.

Taudista toipuvalle……………. " 85.

Tuutulaulu sydämelleni…………. " 87.

Lapsuuden muistoja…………….. " 89.

Ystävän kuoltua……………….. " 92.

Nukkuvan lapsen ylitse…………. " 95.

Lapsen haudalla……………….. " 96.

Elo ja Kuolo………………….. " 98.

Ijäkkäälle……………………. " 100.

Laulaja………………………. " 104.

Ikävöinnälle………………….. " 107.

Palvelustyttö…………………. " 109.

Mökin poika…………………… " 111.

Soutaja………………………. " 112.

Laulurastas…………………… " 114.

Linnustaja-poika………………. " 116.

Aamu…………………………. " 118.

Suudelma……………………… " 120.

Katuva……………………….. " 122.

Se oli ennen………………….. " 124.

Merimiehen morsian…………….. " 126.

Tervehdys…………………….. " 128.

Varo, läsn' on jumalainen………. " 130.

Serenaadi…………………….. " 132.

Teeskentely…………………… " 133.

Perho ja ruusu………………… " 135.

Linnustaja……………………. " 137.

Iltatähdelle………………….. " 139.

Kuoleva ……………………… " 141.

Nuorukainen…………………… " 142.

Ruusulle……………………… " 143.

Kaunotar……………………… " 144.

Lähteellä…………………….. " 146.

Seitsentoista-vuotias tyttö…….. " 148.

Kosto………………………… " 150.

Kukan kohtalo…………………. " 152.

Ken johti tänne ties?………….. " 153.

Morsian………………………. " 155.

Kaipaus………………………. " 156.

Kevätlaulu……………………. " 158.

Onnelle………………………. " 159.

Sydämen aamu………………….. " 161.

Epäilijä……………………… " 163.

Morsian………………………. " 165.

Pyhäleikkuu…………………… " 167.

Vanhus……………………….. " 169.

Kukka………………………… " 170.

Syyslaulu…………………….. " 172.

Kotiin-tulija…………………. " 174.

Eloni………………………… " 175.

Aatos………………………… " 177.

Hyljätty tyttö………………… " 178.

Syysilta……………………… " 180.

Odotettu……………………… " 181.

Muisto……………………….. " 182.

Maalari………………………. " 183.

Kaksi………………………… " 185.

Turha toivomus………………… " 188.

Nuoren tytön muistikirjaan……… " 189.

Naisille……………………… " 190.

End of Project Gutenberg's Lyyrillisiä runoelmia 1, by Johan Ludvig Runeberg

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK LYYRILLISIÄ RUNOELMIA 1 ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

LYYRILLISIÄ RUNOELMIA. I.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE