The Project Gutenberg eBook of Elbeszélések

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Elbeszélések

Author: Zsigmond Sebők

Release date: September 8, 2021 [eBook #66241]

Most recently updated: October 18, 2024

Language: Hungarian

Credits: Albert László from page images generously made available by the HathiTrust Digital Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ELBESZÉLÉSEK ***

Megjegyzés:

A tartalomjegyzék a 143. oldalon található.

ELBESZÉLÉSEK

ÍRTA

SEBŐK ZSIGMOND

HARMADIK KIADÁS

BUDAPEST

AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI R.-T. KIADÁSA

5729. – Budapest, az Athenaeum r.-t. könyvnyomdája.

UTOLSÓ SZIKRÁK.

Sohasem voltam úgy megelégedve tanuló koromban lakással, mint avval, melyről szó van. A szoba úgy diákosan egyszerű volt; de nyájas, tiszta. Még egy pár virágcserép is díszlett az ablakban, valami növényárvákkal, melyek mindegyre iparkodtak bimbót, virágot, illatot produkálni; de sohasem sikerült nekik a magas fővárosi házfalak között. Azonkívül csönd, tökéletes csönd vett körül, mely – amint bevonultam a lakásba – azonnal megmártotta a lelkemet otthonos melegségben.

A legkülönösebb, hogy házigazdámnak három apró nebulója is volt; mégsem hangzott a szobámban csetepaté. Meg is szólítottam a háziasszonyt.

– Miféle írral keni a gyerekeket, hogy megsem mukkannak naphosszat?

– Egyszer szépszó-olajjal, másszor friss mogyorófazsírral, – felelt az asszony mosolyogva, – mert rá volt írva édes szelid anyaarcára, hogy csak az első orvossághoz szokott folyamodni.

– De hiszen ilyen korban még csatarázni, hancurozni szokott az apró nép!

– Még csak az kellene ilyen-olyanjai! – pattant fel az asszony. Bele is hánynám őket mind a Dunába, Tiszába… No, mi kell, te buksi?

Ez utóbbi szavak egy kis fekete fejhez valának intézve, mely anya köténye mellől integetett fel titkos szemjátékkal, hogy valami fontos mondani valója volna… Anyja lehajolt; a fekete buksi rátapadt a fülére és susogott abba valamit. Nem tudom, mi volt a válasz, de Buksi nagyon meg volt vele elégedve és, mint a fiatal sólyom, elröppent.

– Nem úgy vannak ezek nevelve, mint a városiak, – mondá a háziasszony némi kevélységgel; aztán még hozzátette:

– Elek se tűrné, ha zajongnának.

Ez az Elek a férj volt; egy rendkívüli becsületes gyári asztalos, akivel szivesen elbeszélgettem. Értelmes, szerény, komoly ember volt, avval a bonhomiával arcán, mely a magyar embert jellemzi. Az a nyugodt, nyilt kedély, mellyel a puszta néz reád ezernyi szemével, mozdulatlan, barna szemöldökei, a nádasok alól. Ez a kép azért jutott eszembe, mert a házigazdám is alföldi volt; szalontai fi. Valóban volt is valami benne nagy földijének, Aranynak, nyugalmas egyszerüségéből; méltóságos mozgású ritmusából; abból a sajátságos magyar jellegből, melynek zenéje, hangja, szine egyszerre megkap – a táncban, a beszédben, a ruhában, az arcokban, a szemekben, hogy úgy mondjam, a léptekben is.

Szóval, a derék Tóth Elek igen rokonszenves ember volt, dióbarna szemeivel, nyirt, tömött, ércesen szilárdnak tetsző fekete szakálával, izmos vállaival és karjaival és az ő nyugodt szerénységével, melyet azonban öntudatlanul mindig árnyalt bizonyos kevélység. Legalább is annyi, hogy suttyomban (nyiltan átalt kirukkolni vele) az asztalos mesterséget tartotta a legkülönb foglalkozásnak a világon és néha, mikor híres tudósokról, nevezetes találmányokról hallott, megjegyezte: »A koporsónkat, fejfánkat, keresztünket utoljára mégis csak az asztalos csinálja.«

Egy napon az asztalfiókban egy régi, sárgult levelű könyvet találtam: Faublas lovag kalandjainak valami hajdani kiadását. Csodálkoztam, hogy ezt a ledér könyvet itt lelem s átadtam a házigazdámnak.

Megnézte és halk, szánakozó hangon mondta:

– Bizonyosan a szegény öreg nagyságos úr hagyta itt.

– Hát előttem valami nagy úr lakott ebben a szobában?

Mosolygott jóakaróan:

– Csak olyan kikopott úr volt ő kelme; de valamikor valahol a Bácskában gulyája sétálgatott és gyönyörű ménese rugtatta a port a pusztában. Ugy mondják, – a feleségem hallott róla egyet-mást, – mindent elvitt az ördög bibliája: a gulyát, a ménest, a kastélyt; még a legutolsó jóravaló kabátját is… Nagyon lefelé ment már szegény feje; egészen lefelé a szekér alá; de azért csupa becsületből megadtam neki a nagyságos úri titulust; mert láttam, hogy jól esik neki. Azután nem is tiszta a lelkiismeretem az ő dolgában.

– Hogy, hogy?

– Bizony a kisbíró gyakran zörgi idebenn, hogy mikor már úgy is csúszott lefelé, én is löktem egyet rajta.

– Hogy történt ez, Tóth úr?

– Elmondhatom, ha nem úntatom vele.

Leült és rákezdte:

– Most két esztendeje lehet. Akkorjában ütött be éppen nagy úri mód az asztalosoknak: a sztrájk. Négy hétig egy szikrát sem dolgoztunk a műhelyekben, ellenben nagyokat ittunk a korcsmában. Mikor aztán láttuk, hogy a jó zsíros pogácsák, amiért a sztrájkot csináltuk, nem jönnek el, szépen visszakullogtunk a munkába és jó volt a száraz kenyér is. De bezzeg eljöttek a jó zsíros adósságok, amiket a sztrájk alatt szereztünk és akkor aztán már kenyér se volt. Azért egyszer mondom a feleségemnek: Hallod-e Évi, húzzuk össze magunkat addig, amíg kitisztázkodunk az adósságból, a konyhában; a szobát pedig kiadjuk valami jóravaló lakónak. Feleségem, a jó lélek kapott rajta. Még azt mondta, hogy régen a nyelvén volt ez a tanács; amiben, tisztesség nem esik mondván, egy kicsit füllentett az én Évikém; mert (ne vegye rossz néven az úrfi) még most is olyan kárvallott képet vág, mikor a csukott szobaajtóra néz, hogy szinte megsajnálom. Mert instállom, úgy tessék venni a dolgot, hogy a bátyám Harsányban jegyző; a sógorasszony pedig parádés szobában ül; – hát csak megfogamzik az irígység a konty alatt. De, hogy a szót szóba ne öltsem, kitettük a cédulát a kapura, hogy ebben a házban egy gyönyörüséges bútorozott szoba kiadó uraknak, úrfiaknak, válogatott cigánylegényeknek. Én azt mondom:

– Legjobban szeretnék egy pár életre való deákot. Azoktól egyszerre megelevenedik a ház.

Az asszony azt mondja:

– Ugyan nagyot kivánt vele! Ha meg kell lenni, már csak jobb egy tisztességes vaskereskedősegéd.

(Arra spekulált a lelkem, hogy a vasassegédre sokat kell mosni, mert hamar bekeveri a vaspor a fehérnemüjét, – láttam az orra hegyéről!)

De az első lakónk nem lett se deák, se vasárussegéd; hanem a nagyságos úr, akinek igen nagy úrnak kell lennie, – úgy gondolkoztunk, – mert a vizitkártyáján korona volt s a neve igen úri hangzású: Kesztölczi és Basaharczi Basarczy Döme. Hanem a podgyásza sokkal rövidebb volt, mint a neve. Mikor hozzánk jött, nem volt nála egyéb, a testén levő ruhán kívül, csak egy parupnyi. Azt mondta, hogy a »kadropja« vasuton jön… az még most is jön.

Hát jól van. Az én nagyságos uram jön, megy; nagyon keveset beszél; többnyire otthon fekszik a divánon és órahosszat, naphosszat a levegőbe bámul.

Jön az elseje: no János, mondok magamban, ez egyszer se bú, se gond; összeütöd a bokádat, még egy meszely bort is hozhatsz hozzá – azon a temérdek pénzen, ami markodat üti a lakásért. Az ám, de múlik egy nap, másik nap… és a nagyságos uram a fülét sem mozgatja. Évi már nagyon zörög.

– Szóljon már a nagyságos úrnak, Elek. Tán elfelejtette, hogy elsején kell fizetni… Azt se tudom, hol a fejem; száz felől zargatnak az adóssággal; magának pedig hasztalan imádkozom, még szólni se mer az öreg úrral a pénzért.

Nohát bementem hozzá.

Felugrott a divánról, leültetett és elkezdett velem diskurálni mindenféléről; de olyan nyájasan, olyan finoman, hogy… hogy biz én egészen megfeledkeztem az adósságról. Elő se hozom, ha ő maga nem keríti szóba, mikor már nagyon megbarátkoztunk. Megfenyegetett az ujjával tréfásan és azt mondta:

– Tudom ám, hogy alapjában miért keresett fel tisztelt barátja az erénynek… Ugy-e a pénzért?

– Óh, dehogy – mondom elveresedve.

– No, no… nem is veszem zokon önöktől, uram, a türelmetlenséget. Magam is szörnyen röstellem a dolgot, hogy az a pénz, amit várok, úgy késik a postán. De legyenek nyugodtan, már nem késhet soká.

Ami engem illet, meg is nyugodtam; hanem az asszony nagyon megmosta a fejemet gyávaságomért. Hogy micsoda pipogya Jankó vagyok én, aki ilyen aprópénzzel fizettetem ki magamat? A pipogya Jankót elnyeltem. És hozzá az ebédemet is elégette. Az elégett sültet is elnyeltem. Hanem a legközelebbi alkalommal meg is mondtam Évikémnek, ha olyan híres vitéz egri asszony, rajta, menjen be ő az öreg úrhoz a pénzért. Hát be is megy ő! Bement mint egy sárkány. A félig nyitott ajtón hallom a feleségem illedelmes panaszait; a nagyságos úr elegáns orrhangját; – és látom, hogy a sárkány úgy jön ki a szobából, mint a kezes bárány. Azt mondja:

– Hiszen már holnap bizonyosan megjön az a pénz, nem kell mindjárt tüzet kiáltani!

Egyet hunyorítottam a szememmel, azután csendesen döcögve elsompolyogtam hazulról. De iszen, jól vagyunk már! Az én asszonykámat, látom, elszédítette az öreg úr; már most aztán nem tudom, ki veszi meg rajta a pénzt. Eh, mit, gyalu, fürész…! azért még nem kötjük fel a koldustarisznyát! Majd elélünk valahogy!

Mikor egy este hazakerülök, azt mondja az én Évi lelkem igen haragos kedvében:

– Hallja Elek, miféle furcsa szobaurat hozott maga a nyakunkra?

– Ugyan milyet?

– Hiszen ez nem is anyaszülte ember, hanem valami táltos vagy tündér, aki szúnyoglábbal vagy mivel él!

– Hogy-hogy?

– Három napja várom, egyre várom, mikor megy ebédelni vagy vacsorálni; de uramfia, még csak ki sem mozdul a szobából! Egyre ott hever a kanapén és a plafondot bámulja… Pedig azt mondja, hogy nem beteg.

– Hát aztán mit tegyek most én vele?

– Mit tegyek… Mit?… Ha én lennék az ember, a gazda, majd tudnám, mit tegyek!… Ma úgy is három személyre főztem vacsorát!

Ehen, értem már; eszerint az én Évikém megint olyat akar tenni, amit utólag meg fog bánni és jó előre gondoskodik arról, hogy legyen kivel perelni miatta. Azért hívjam én meg először vacsorára a nagyságos urat.

Nohát, gyalu, fürész… egy asszony kereplése nem a világ. Meghívtam szerény asztalunkhoz az öreg urat s mondjam, ne mondjam? – ettől fogva nálunk vendégeskedett. Nagyon megszerettük. Nemcsak én meg az anyjukom, hanem a rajkók is,… azok valósággal belebolondultak. Ha barackot nyomott a fejükre, mintha sárgacukrot szopogatnának; mikor elküldte őket a boltba, mindig betörték az orrukat a nagy versengésben, melyik érjen hamarabb haza. Jó ég tudja, mivel kenyerezte le úgy őket!

Eddig jól van; a pénz még egyre jön a postán… mi pedig várunk. Azon vigasztalódunk, hogy majd jól esik egyszerre a nagy summa. Telik az idő; szépen összeszokunk a nagyságos úrral; de azután meg mi összefogunk magyarosan Évikémmel; dolgozunk éjjel-nappal; én fúrok, faragok, gyalulok; ő meg mos; lassan törlesztgetjük az adósságot, sőt összekaparítottuk valahogy a hátralékos házbért, valami nyolcvan forintot. Akkor aztán, mikor minden szépen elsimul, az én bolond eszem egyet kalamajkáz – és kész a baj.

Nyilván az ördög incselkedett velem, mikor fejembe vettem azt a gondolatot. Szombat volt. Korán kerültem haza a gyárból. Évi nem volt otthon; valami vén nénémasszonyokkal szedriázott késő estig, a sátán örömére. A nagyságos úr megint ott hevert a divánon és olyan szomorú, de olyan keserves arcot vágott, hogy szinte a szivembe nyilallott valami. Azt mondja odabenn Belzebub valamelyik fia:

– Te, János, tudod-e miért olyan szomorú ez a szegény nagyságos úr? Nem másért, mint amiért a szomjazó eleped víz nélkül, amiért a virág elszárad napfény hián. A szegény nagyságos úr azért hervad el, mert elvették tőle azt, ami neki a friss víz, a napfény, a levegő, – a kártyát. Láthatod, hogy az öregnek nincs már egy veres rézgarasa sem, hát nem is kártyázhat; hanem ha van benned egy kis szív, amíg az asszony hazajön, ütsz vele egy-két krajcáros durákot!

János egyet gondolt, kettő lett belőle. Az almárium tetejéről előkerült egy pakli vén kártya; leülünk; osztunk, nyerünk, vesztünk; csak veres pénzbe játszunk; hanem azért az öreg úr oly friss, oly boldog és szürke vizes szemei mintha egyre mámorosabban csillognának. Gondolom is magamban:

– No, vén cimbora, úgy-e emelgeti most valami a rozzant bordáidat?… Emlékszel-e, mikor az a kastély, meg az a gyönyörű erdő, meg az a szépen kolompoló gulya úgy úszott el tőled, mint most tőlem a csizmadia-tallérok?

De hogy játszik! Milyen nyugodtan, milyen elegánsan, és hogy otthon érzi magát… akár a madár a levegőben. Azután meg én nem tudom, micsoda boszorkányság űz velem játékot… Ugy tetszik egyre, hogy én nem a szegény, jámbor asztalos vagyok; hanem a harsányi jegyző, a híres gavallér, aki jukker-kocsin hajtat át a vármegyén és a kaszinóban az alispánnal tarokkozik. És amíg így valami ködben, valami álomban botorkázom, a rézpénz átváltozik ezüstté, az ezüstpénz bankóvá; aztán azon veszem észre magam, hogy a nagyságos úr már nem tartozik a lakás árával sem; lassan lekvitteltük az egészet és egyszerre csak szépen át kezdenek sétálni hozzá a házbérre félrerakott tizesek is. A jó Isten tudja, hogy van?… Többnyire jó kártya kerül a kezembe; de az az öreg ember ott azzal az ő számító, okos játékával és kigyulladt szemeivel mindig magához csábítja a szerencsét. Mindig jobb kártyája van végezetül. Egyszerre aztán nagyot döng valami a fülem mellett; mintha felébresztettek volna. Akkor úszott el az utolsó forint.

Fölkeltem és szó nélkül abba hagytam a játékot. Forgott velem a világ. Nem látom, mint hajlik meg előttem a nagyságos úr olyan eleganciával, mint egy gróf valami herceg előtt a játék után; nem hallom udvarias köszöntését… A harsányi jegyző elpárolgott s itt maradt a jámbor asztalos, aki érzi, hogy egy rettenetes bűnt követett el.

Kimentem az utcára és sokáig kóboroltam odakünn háborgó lélekkel, keserű szívvel. Nagy, nagy keserüség rágódott odabenn és mindegyre kegyetlenebbül… Eszembe jutott, mennyit éjszakázott a szegény Évi, amíg összekuporgattuk azt a pénzt, amit most elvertem; mi mindent meg nem vont magától… Nem röstellem: mikor erre gondoltam, egy pár könnycsepp is végig gurult az orcámon. És – Isten bűnül ne vegye! – mind a bennem összegyült méreg a szegény nagyságos úr ellen fordult. De már ilyen az ember: annak minden áron bűnbak kell. Évinek én vagyok az; nekem pedig jó lesz ez a vén ember… Mert ámbár én hívtam őt kártyázni és én képzeltem magamat a harsányi jegyzőnek, mégis ő az oka mindennek. Az csak világos… gyalu, fürész!

Mikor hazakerültem, az asszony már lefeküdt. Szerencsére, különben az Isten tudja, hogy álltam volna meg a szeme előtt! De a nagyságos úr kalitkája üres volt. A vén stiglic kiröpült.

Hajnal tájban vetődött haza. De milyen állapotban! A beütött cilinderéről hosszú rózsaszínű tüllfoszlány lógott le és a hátára három pezsgős vignetta volt ragasztva. Tántorogva ment át a konyhán, hol fütyörészve, hol meg ezt zümmögte elnyujtott siralmas nóta szóban:

– Hej Obilics Milos… Kraljevics Márkó…

No, szép madár, te ugyan jó helyre tetted a mi keservesen kuporgatott pénzecskénket! – gondolom még jobban nekikeseredve és hallgatom bosszusan a szobából kihangzó füttyöt meg mormogást. Egyszerre nagy recsegés riaszt fel.

– Még összetöri magát a vén fickó ebben az állapotban! – mondám magamban, és felkelek; benyitok a szobába.

Uramfia, hát az asztal alatt fekszik nagy kényesen! A fogai közt egy kialudt cigarettát szorongatott.

– Mit keres az asztal alatt nagyságos úr? – szólok be mérgesen.

– Nem asztal ez fiam, hanem mennyezet. Nem valami aranyos; hanem mégis valamelyes, hehehe…

– De meghül ott az úr… jöjjön a puha, meleg ágyba!

– Nem lehet… az olyan ágy parasztnak való… kesztölczi és basaharczi Basarczy Döme mennyezetes ágyban született, mennyezetes ágyban tud csak jóízüt aludni és mennyezetes ágyban kiván meghalni.

Oh, te veszendő lélek! – gondoltam magamban és bár haragudtam rá, még sem volt lelkem, hogy ott hagyjam a hideg, nyirkos padlón. Kihúztam az asztal alól; felnyaláboltam és erőszakkal beletettem az ágyába. Az öreg ezalatt egyre fecsegett valamit össze-vissza.

– Te, ez a rác fruska, azokkal a bogár szemekkel, avval a koromszínű hajjal… mondom neked cimbora, ennivaló… Oszt’ hogy énekel a tambura mellett, de hogy!

Megint elkezdte zümmögni keservesen:

– Hej Obilics Milos, Kraljevics Márkó…

Mikor másnap délben hazajöttem a gyárból, az asszony int, hogy lassan járjak.

– Ne zörögjön a csizmáival! – súgja. – A nagyságos úr még alszik.

Hát persze, hogy alszik a tegnapi kirugás után. De én már nem bánom. Csak azért is, úgy levágtam a zubbonyomat, hogy szinte porzott. Évi egészen elképedt.

– Megbolondult maga? – dadogta – és úgy állt ott mint a sóbálvány. A jó lélek annyira beleszokott már abba, hogy a nagyságos úr rabszolgája legyen, hogy az én lázadásomtól egészen megrémült. Pedig én kiabáltam ám!

– Meg hát; de akkor bolondultam meg, amikor rád hallgattam és ezt a vén korhelyt tovább is itt tartottam a nyakunkon! Hát igen is kötözni való bolond voltam akkor és ha kell, írást adok róla és aláírom: én Tóth Elek, a főváros legnagyobb bolondja.

Mindjárt meg is bántam a heveskedésemet; kivált mert odabenn a szobában megmozdult valami. Csakugyan felébresztettem a nagyságos urat. Hallottam amint feltápászkodott az ágyból és amint csoszogni kezdett papucsaiban. Haragom mindjárt lecsillapult. Elszállt mint a füst a széllel. És azt gondoltam, bárcsak ne hallotta volna meg szavaimat. Szégyeltem nagyon, hogy majd azt hiszi, sajnálom a pénzt; ami ugyan igaz, de kimutatni nem nagy gavallérság. Elhallgattam és szótlan tűrtem, mint nyelvel az Évikém és bizonyítja fejemre az én nagy, álnok, fekete hazugságomat, mikor azt mertem állítani, hogy ő tartotta itt az öreg urat. Egyszer aztán nyilik az ajtó és a nagyságos úr egyenesen kifelé tart. Elment ebéd nélkül.

Nem is jött többé vissza. Isten látja lelkemet, egy cseppet sem örültem ennek; inkább sajnáltam. Hej no! gyalu, fürész, csak már ne hallotta volna meg azt a gorombaságot, amit bolond fejjel kikottyantottam! De ki hitte volna, hogy így a szívére veszi?

Eltűnt; se híre, se hamva nem maradt. Jó ideig nem hallottunk róla semmit. Egyszer a gyárból elhivatnak a kórházba egy beteghez, aki velem akart beszélni. Megyek; bevezetnek a nagy közös betegszobába. Hát, uramfia! – ott haldoklott kesztölczi és basaharczi Basarczy Döme úr egy kemény kórházi ágyon… mennyezet nélkül!

Bizony a nagyságos úr volt. Alig lehetett ráismerni, úgy elsoványodott; – látni való volt, hogy a végét járja. Nagyon rútul lihegett már; a lélekzet csak úgy sipolt a torkában.

– Kedves nagyságos úr, – szólok hozzá, – hivatni tetszett, eljöttem.

Mintha nagyon megörvendezett volna a látásomon. Azt susogja:

– Köszönöm Tóth úr, köszönöm. Egy nagy kő nyomja lelkemet; nem tudnék nyugodtan meghalni, amíg nem könnyítek rajta.

Nagyon megnehezedett a szivem, mikor így hallottam beszélni. Elkezdtem vigasztalgatni.

– Ugyan már mit beszél, gyalu, fürész a nagyságos úr? Koccintunk mi még a gyógyulása örömére! A feleségem már úgyis panaszkodik, hogy azóta még a főzőkanál se áll a kezében, amióta a nagyságos úr nem dicséri a főztjét.

De ő csak rázza a fejét.

– Nem gyógyulok meg én soha Tóth úr; suhog már mellettem az a fekete… Hanem addig nem halok meg, amíg maga meg nem bocsát.

– Már hogy én? De tán inkább én kérjek bocsánatot azért a gorombaságért…

Csodálkozva tekint rám; jó ideig hallgat; azután azt mondja:

– Hát nem tudja?

– Mit?

Csak úgy tördösi, alig hallhatóan az én nagyságos uram:

– Hogy én magát – megcsaltam.

Ehen, értem már, hova vág a beszéd. Az nyomja a lelkét szegénynek, hogy csak úgy rövidesen kártyával fizetett ki, ami bizony hálának nem volt valami szép. Azután az is igaz, hogy nem nagy dicsőség, ha az ember azt se mondja, hogy befellegzett, csak elmarad rövidesen a kvártélyról. De hogy a nagyságos urat valaha csalónak mondjam… Nohát, gyalu, fürész, ördög vigye ezt az egész dolgot! Nagyon a lelkére beszélek, hogy ne búsuljon. De rám sem hallgat. Azt motyogja:

– Akkor volt az, amikor elnyertem a pénzüket…

Nem értem. Hiszen én voltam a hibás; én vittem bele őt is a játékba azon az átkozott estén. Akkor látom, hogy a szegény nagyságos úr arca olyan veres mint a vér és hogy félrebeszél. Össze-vissza mindenfélét. Egyszer ezt susogja: Ho-hó Csillag, Sármány… (No, ez bizonyosan a hajdani lovaknak szólt!) Másszor, mintha valakivel beszélne: Édesem, maga akar hajtani?… Aztán felkiált: Kergessétek ki azt a fekete varangybékátat a tamburájával… (Ez meg alighanem a rác fruskának szólt, akit az én pénzemen pezsgőztetett.)

Azután rám veti szemeit és elkezd susogni:

– Hé, hé, direktor, fizesse vissza ennek az embernek az ő pénzét, a nyolcvan forintját… meg a többit… ezennel meghagyom és parancsolom… Ne mondja senki Basarczy Döméről, hogy… hamis játékkal fosztotta ki…

Egy kissé elhallgatott és a szeme körüljárt a falakon meg ablakokon. Egyszer megint rám tekint. Hát hirtelen felemelkedik az ágyban és elkezd kiabálni rekedten valakinek a levegőbe:

– Gaz fickó, mért áll itt még ez az ember? Fizesse ki azt a rongyos nyolcvan forintját vagy mennyijét, mert ha tovább váratja, megkorbácsolom az urat és kihányatom minden pereputtyát az útra!

Elszáradt, csontos karját felemelte, mintha csattantana az ostorral. Azután visszaesett a párnára és mint a lehellet, olyan gyöngén susogta:

– Adjátok el a lovaimat, az erdeimet, a kastélyt, az ezüstnemüt… adjátok el az utolsó ingemet… de ezt az embert fizessétek ki…

Elhallgatott; már alig lélekzett, lassan egészen vászonfehér lett az arca. Még le se forgott félóra és egy nagyfőkötés apáca lefogta örökre a szegény nagyságos úr szemeit.

PALI.

Nem ismernék önök Palit? Lehetetlen. Nos hát, meg akarják ismerni, hagyják oda az utolsó felvonás alatt a szinház nézőterét s menjenek ki a legszellősebb előcsarnokba. Ott áll Pali egy sarokban, rá lehet ismerni a vörös orráról és arról, hogy inkább ruhafogasnak, mint embernek tetszik. Pedig jól megtermett három láb magas kis ember. Ha figyelmükre méltatják a derék legénykét, a következő tárgyakat fogják nála találni: a) Egy hosszú rókamálos bundát, igen impozáns körvonalakkal. A szín és minőség bizonytalan. Valószínüleg bársony és nem lehetetlen, hogy barna. Pál úr különös nagy gonddal és szeretettel iparkodik e rengeteg ruhaszörnyet oly módon venni szárnyai alá, hogy ne érintkezzék a föld porával, amiből kitetszik, hogy az becses családi ereklye és a mamát fogja előadás után lágy meleg keblével megóvni a zimankós idő mérgétől. b) Egy óriási kávébarna nagykendőt. Hivatása, hogy Ilonka kisasszony gyöngéd vállaira boruljon hazamenet. A kisasszony ugyan lázongani fog amiatt, hogy száz meg száz ember szemeláttára magára vegye a csúf portékát; de a mama szeme egyet fog villámlani… és punktum. A lázadás le van verve. Pál úr ráteríti a kendőt a szilfid termetre. c) Egy világos kabátkát Katica kisasszony számára. Katica kisasszony ugyanis erősebb, izmosabb mint a »penészvirág« (ez Ilonka bece-neve), neki elég a hacuka is. d) Két esernyőt. e) Két pár sárcipőt, egyet a mamának, másikat a »penészvirágnak.« f) Egy…, de ez még titok. Egy csomag sült gesztenyét, mellyel meg fogja lepni szinház után testvéreit. A kisasszonyok eleinte ugyan röstelkedni fognak a Kerepesi-úton, a mozgó nép áradatában gesztenyét enni; de azután suttyomban egyik is, másik is ki fog csenni egy szemet a csomagból és titokban rózsás ajkai közt eltüntetni… tudjuk mi már azt jól!

Ami a Paliból ily túlzsufoltság mellett még kilátszik, az a következő: pufók piros arc, eleven, hamis szemek (ilyenek vannak Katicának is), szöszke selyem haj (egészen a »penészvirágé«), kikopott térdek, tintás ujjak, félrehágott cipősarkak és a bal szem alatt egy ellenséges kéz karmolásának hosszas nyoma. Meg kell adni, hogy az egész alak nagyon harcias benyomást tesz és valahol, valamelyik gimnázium osztálykönyvében sűrün szerepelhet bizonyos Pál úrfi neve clamantesek és excedálók közt. E percben azonban Pali arcán nagy megindultság, szelidség tükrözik s egész magatartása elárulja, hogy nem közönséges dolog történik családja életében.

Mert az nagy eset. Képzeljék csak! Tavaly nyáron összeesküvés keletkezett az özvegy árvaszéki ülnökné lakásában, melyben résztvettek Ilonka és Katica. Célja az volt, hogy rávegyék a mamát, vigye el őket egyszer szinházba. Hogyan, kérdik önök bizonyára, tavaly merült fel a terv és még csak most ért sikert? Oh, mert önök talán nem tudják, miféle nagy forrongás megy végbe egy szegény család körében, mikor szinházba készül. A vagyonosok, kiket fogatok, bérkocsik röpítenek a szinház csarnokához; kik akkor mennek előadásra, amikor kedvük tartja; kik gyakran már unatkozva foglalnak helyet széküken és sajnálják az elszalasztott vacsora-társaságot: nem is sejtik, hogy vannak a szinházban olyanok, kik hónapok, teljes egy év álmait látják megvalósulva, mikor a nézőtérre lépnek és hogy imitt-amott kis lakásokban még nagyon sokáig fog csengni-bongni ennek a feledhetlen estének emléke…

Ime, itt is miféle Scyllak és Charybdisek közt evezett a révig a jól szervezett összeesküvés. Először is a mama kijelentette, hogy a szinházból nem lesz semmi se.

– Varrjatok, kössetek beste lányai. No nézze meg az ember a tűzre valókat! Ráértek szinházba járni, ha férjhez mentek, ha ugyan olyan bolond uratok lesz, aki elereszt.

No de a szegény jó mamát még könnyű levenni a lábáról. Mi kell egyéb, minthogy a »penészvirág« odasimuljon az áldott asszonyság amazoni kebléhez és patyolat kezével megsimogassa tokás állát, meg hogy Katica az ő lator tekintetű szemét egy párszor kérőleg ráemelje? Még egy pár »pusztuljatok a nyakamról«, »nem viszed innen azt a hegyes orrodat«, »rávennék ezek a bűnre még a szenteket is« után megvan a koncesszió: »Jól van no, adta csuf macskái, majd összespóroljuk a jegyek árát!«

Igen ám, de ezzel a spórolással már nem lehet olyan könnyen beszélni, mint a mamával. Mert hiába, drágák a jegyek, a garasnak meg száz helye van. A kegydíj, amit a vármegye megszavazott az idő előtt elhúnyt ülnök családjának, nagyon kicsi, a száj pedig sok, aki enni kér. Hát a házbér, hát a ruha, hát a szén, fa, hát a cseléd, hát a mosópénz, hát a kéményseprő… jajjaj gyerekek, beleőszül az ember, ha rágondol is! Aztán lányok, mi nem mehetünk mindenféle helyre. Apátok oszlopos tisztviselő volt a megyénél; öregapátok vicispán a tótok közt; én meg lánykoromban a megyei bálokon táncoltam; hej lányok, az volt ám a valami, ott volt ám ami volt stb. stb.

No de hát végre együtt van a költség három körszékre. Azaz, hogy többször is együtt volt biz az, de mindig lába kelt. Először Pál úrfi iskolai könyveire ment el. Másodszor akkor, mikor a »penészvirág« megbetegedett. No de az olyan ijedelem volt, hogy nem is gondoltak sokáig szinházra, mulatságra. A harmadik eset meg egészen különös volt. Már összekuporgatták megint a költséget, már zengett a ház a készülődéstől, mikor emberek jöttek abból a faluból, ahol egykor a vicispán nagyapa lakott és templomépítésre koledáltak. A rokonság minden tagja alá volt már iratkozva, csak a szegény özvegy volt kénytelen elrejtőzni előlük. De ettől fogva a jó asszonyságnak alig lehetett szavát venni; szomoruan járt-kelt a szobában; az ételhez is csak hogy hozzá nyult. Ezt már nem lehetett elviselni. Egyszer Ilona meg Katica elfogták az utcán a kéregetőket, felvitték a lakásba és aláiratták a mamával a jegyek árát. Ők pedig megint hoppon maradtak.

Végre azonban minden kétséget kizárólag bizonyos volt, hogy »mennek«. Most aztán egy új nagy kérdés merült fel: a darab. Mert annak kell a legszebbnek lenni, amit valaha poéta kigondolt, toll leírt, szinész eljátszott, közönség megtapsolt. Istenem, de hát melyik az? Abban egyetértettek, hogy a nagy dívának benne kell lennie a darabban; de a többi részlet ködben úszott előttük. Már-már kiválasztották a megnézendőt, de akkor Penészvirág meghallotta valamelyik barátnőjétől, hogy annak a bátyja ennél is szebb darabot látott. Jaj, várjuk meg, amíg azt adják! Máskor meg Katica futott haza ilyen vészhírrel. No de ezek csak aranyszegélyű bárányfelhők voltak, melyek mosolyogva úsztak át a kis lakás derült egén. Végre megállapodtak a darabban is.

Most vette kezdetét Pál úrfi szerepe. Ő bizatott meg avval, hogy kutassa ki, melyik a legjobb hely a szinházban és váltsa meg a jegyeket. Pál úrfi e megbizatásnak vitézül megfelelt. Tudod-e, ki az a buksifejű legényke, aki már reggel nyolc órakor a szinház pénztárának ajtaja előtt didereg, holott az csak tíz órakor nyílik meg? Tudod-e ki az, aki a pénztárnyitáskor a tolongásban három hordárnak lesodorja a sipkáját, másik háromnak pedig agyontapossa a tyúkszemeit? Aki mint egy diadalmas hadvezér vonul hazafelé, zsebében a mai legjobb három körszék-jeggyel és kabátja könyökén egy újabb szakadással? Akit izgatottan les Penészvirág az ablakon s aki elé Katica százszor is kiszalad a lépcsőhöz, összerezzenve, elsápadva, valahányszor léptek kopognak alulról? Aki nemsokára ott ül méltóságosan az asztal mellett és egyfelől Katica, másfelől Penészvirág diktálja bele a jól megérdemelt honoráriumot, vagyis a túrós lepényt?

Nem más, mint Pali; ugyanaz, aki jelenleg ott áll a szinház külső csarnokában, dúsan megterhelve ruhanemüvel. Áll és figyel. Lelke odaben van testvéreinél és kis fantáziájával száz meg száz alakban elképzeli őket, amint mulatnak, kacagnak, amint kipiroslik arcuk az örömtől s feldobog szivük az édes-bús nóták gyönyörétől… Tisztán látja őket maga előtt.

Úgy lesz bizonyosan. Ilonka mindenre könnyez, Katica pedig mindenre kacag. De hogy kacag! Három gödör is képződik minden pofácskáján; a szemei pedig eltünnek egészen. A mama néha rászól Katára: »Mindjárt hazaviszlek adta lánya, ha így vihogsz!« Katica szájára tapasztja a kendőt; egy darabig elcsendesül; de aztán kimegy valamelyik komikus a szinpadra és van megint hahaha, hihihi… Ellenben Ilonka komolyan viseli magát. Nagy, sötétkék szemeivel szinte felfalja az aranyos dívát és dehogy engedne elröppeni szavaiból egyet a fülei mellett! Nem látja, hogy szinházi messzelátók irányozódnak feléje; nem hallja, hogy mögötte, előtte azt suttogják: ejnye be szép teremtés! Csak a mama morog magában: »No nézd, milyen szemtelenül bámul ide az a sok pernahajder!«

Azt hinnék persze önök, hogy Pali most irígykedik testvéreire? Éppenséggel nem. A szeme szögletében ugyan leselkedik egy szikrázó kis gnóm, mely azt suttogja neki:

– Hát igazság ez Pali, hogy amíg ők mulatnak, te itt künn hallgatod a légvonat süvítését?

Hess, kísértő! Pali nem tántorodik meg. Komolyan, kevélyen jár fel s alá a kockákon, mint ahogy illik egy olyan emberhez, aki ma fontos szerepet töltött be a családban. De hallga… Onnan belülről egy édes hang éneke csendül ki fojtottan… Pali elsápad. Ez bizonyosan a híres énekesnő! A halkan kiszűrődő ének is azt sziszegi füleibe:

– No Pali, hát te még sohasem hallottál engem?… Oh, oh… Hogy lehet az? A pajtásaid már mind ismernek, mind tapsoltak nekem… No már még se járja, hogy téged nem vittek el a szinházba… Oh te szegény Lázár!

Pali összeszorítja fogait. Azért se hallgat a lázító szavakra, azért se irígykedik! Égő szemeit a libegő gázlángokon, a rendőrök bolyhos süvegein, a szinházi szolgáknak az üvegfal mögött sikamló piros egyenruháin jártatja, csakhogy elvonja figyelmét e gondolatoktól. Néha urak jönnek ki a nézőtérről és a ruhatárban magukra veszik a téli kabátot. Az egyik dudol magában; a másik ajkain mosoly játszik; a harmadik kacagva beszél valamit kimenőben a társának, amiből Pali csak annyit hall:

– Ennek a Kassainak az orra hallatlan… hát a grimaszai!

Pali szive összeszorul. Kassai orra! Istenem, milyen lehet az? Valami csodálatos, mulatságos dolog! És ő nem láthatja… Már ez sok. Mintha egy könny szivárogna végig arcán, mintha a sok gázláng, rendőr, ruhatáros mind rezgő táncot járna körülötte. Jó, hogy vége az előadásnak és a nézők már ömlenek ki a szinházból. Ott jönnek a lányok is. Csupa fény, csupa derű az arcuk. Pali repül elébük és amíg rájuk rakja a cókmókot, ezer kérdéssel rohanja meg őket. Milyen a darab? Hogy mulattak? Jó volt-e a hely?… Igen ám, ha olyan könnyű lenne felelni! Katica ugyan beszél, amíg hazaérnek, folyton beszél, de abból egy szót sem lehet érteni. Hanem otthon, mikor kilihegik egy kissé magukat, átveszi birodalmát az emlékezés. Pitteg-pattog a hasáb a kályhában. »Penészvirág« szépen elbeszél mindent töviről-hegyire; néha közbefecseg Katica is; Pali pedig buzgón hallgatja őket s mintha csak hájjal kenegetnék.

Mikor lefekszenek, mikor a lámpa elalszik, még mindegyre folyik a mese; egyszer egyik, másszor másik ágyból hangzik fel a szó; és a ragyogó est képe átszövődik álmukba s ott folytatódik. Csak Pali hánykolódik ágyában s egyszer óriási hahotában tör ki.

– Mi az, Pali? – riadoznak fel a lányok.

Pali álmosan motyogja.

– Nincs itt? Hová tűnt? Hisz világosan láttam…

– Kit? Mit?

– Kassainak az orrát.

KATICA.

Katica szőke hajú, eleven szemű és örökké pergő nyelvű leány. Életkora, saját állítása szerint, tizenöt év (magunk közt azonban megvallhatjuk, hogy csak 14 év) és szerencsétlen teremtésnek tekinti magát, mert környezete állítása szerint igen közönséges, csunya arca van. (Magunk közt azt is megvallhatjuk, hogy a környezet igazságtalan.) Azonban a kisasszonyt az, hogy 15 évesnek és szerencsétlennek tartja magát, nem akadályozza meg abban, hogy egész nap ne zajongjon és kacagjon.

Eme figyelemreméltó személy életrajzi adatait körülbelül megkapjuk, ha elmondjuk annak az egy napnak a történetét, melyet életéből kiszakítani bátorkodunk. Tehát kezdjük el a reggel. A napsugarak a szobát már benyaldossák és többek közt egy hófehér ágyacskát is megérintenek, játszadozva egy csomó kusza, szőke hajszállal s megcsiklandozva egy kövér rózsaszin nyakat, mely… Ah, de nem… Senki sem kivánhatja, hogy az indiszkréciót még tovább vigyem egy 15 éves kisasszonnyal szemben, aki reggeli álmát alussza gyanutlanul. Hess, pajkos toll…

Különben is ki kell jelentenem, hogy a szőke hajnál és a rózsaszín nyakrészletnél egyebet úgy sem lehet látni Katica kisasszonyból, minthogy ez idő szerint az egész alak fülig egy kék paplan alá vonult, még orrocskáját is alája temetve. A mai regg folyamán ugyanis már másodszor riasztották fel azzal a rémhírrel, hogy ha tüstént fel nem kel, elkésik az iskolából, – és eme hirek elől menekülendő, kénytelen volt a paplan alá bujni.

Ime, most kinyilik az ajtó és valaki gyöngéden megcirógatja a fedetlenül maradt nyakrészletet. A szunyadó kisasszony, aki éppen azt álmodja, hogy a perzsa királyfi valami táncvigalomban a második négyesre foglalkozik vele, összerázkódik és felveti álommámorosan a szemeit. Előtte áll nénje, a szelid Ilonka (akinek halovány arcáért »penészvirág« a bece-neve.)

– Katicám, kelj fel, a mama már nagyon haragszik!

Katica kisasszony persze életre, halálra biztosítja nénjét, hogy ebben a pillanatban felkel és tényleg olyan tüntetést rendez felkelési mozdulatokból, hogy a könnyen hívő jó Penészvirág elámítva megy ki a konyhába, jelenteni a mamának, hogy Katica már »kel«. Ez azonban, amint az ajtó nénje karcsú alakja mögött bezárul, villámgyorsan ismét a paplan alá búvik, hogy folytassa az érdekes álmot, és dobogó szívvel hallgatja a perzsa királyfi epedő szavait, melyeket a fülébe sugdos, nem törődve azzal, hogy őt környezete csunya lánynak tartja.

A perzsa királyfi azonban rosszul számított, ha azt hitte, hogy egymaga aspirál a második négyesre, mert azt a deli turkesztáni herceg is követeli magának és minthogy egyik hős sem hajlandó lemondani arról a túlvilági gyönyörről, hogy Katicával lejtsen és pörögjön a négyesben, kardot rántanak… összecsapnak… a királyfi átdöfött szívvel borul hölgye lábaihoz, akinek szivén metsző fájdalom fut át e látványra…

Katica csakugyan metsző fájdalmat érez, felsikolt, rémülten felnyitja szemeit, de nem a perzsa királyfi megtört szemei tekintenek reá, hanem a Pali öccsééi, aki könyvtáskával vállán áll előtte és azzal foglalkozik, hogy az ő haját cibálja.

– Álmos macska, kelj fel, azt üzenik, sic öltözködni!

Katica méltó felháborodásában a tíz körmével megy a Pali képének, amely védelmi művelet, úgy látszik, imponál ennek, mert kimenekül a szobából. A kisasszony pedig duzzogva, dormogva a másik oldalára fordul és rossz kedvében a szegény turkesztáni herceget úgy meggyötri, de úgy… tudom holta napjáig megemlegeti!

Végre azonban jő maga az élő vihar: a mama. Erre aztán Katica nagy gyorsan kiszökik az ágyból és nemsokára a következő párbeszédet lesz alkalmunk hallani:

Katica (boglyasan és félig öltözötten meglapul a konyha ajtajánál és szepegve suttogja): Édes Penészvirág, gyere ki egy kissé…

Penészvirág: Nos, mi történt?

Katica (zokog).

Penészvirág (ijedten): Mi bajod? Katica?… Istenem, milyen sápadt ez a leány! No, ne sírj már te… még kiadja a lelkét a kis bolond… Katica, mindjárt megharagszom, ha nem mondod el szép sorjában, mi történt?

Katica: A macska az oka…

Penészvirág: A macska?

Katica: Igen, az a cudar!

Penészvirág: De hát mit vétett a macska?

Katica (szívszaggatóan felzokogva): A váza…

Penészvirág: Összetört?

Katica: Igen, lezuhant a szekrényről, darabokra tört, édes Istenem…

Penészvirág: És a macska lökte le a szekrényről?

Katica: Nem…, hanem én… sehol se találtam a macskát, s azt hittem, hogy a szekrényen van… felmásztam… így esett meg a szerencsétlenség!

Ennek a párbeszédnek aztán az a következménye, hogy a konyhában nemsokára valakit jól lehordanak a vázáért.

– Hallod-e, Ilonka, hangzik a mama perpatvara, ha az a szeleverdi Katica tenne ilyet, hát egy szót sem szólnék. (Jaj, dehogy nem!), de hogy te, te… aki nála öregebb vagy, okosabb vagy, te sem tudsz vigyázni, az már sok! Ha mind a ketten elkezditek a rontást, akkor aztán nem tudom mi lesz stb. stb.

A bűnös pedig ezalatt a nagyszobában csapot, papot, – azaz vázát, Penészvirágot feledve, nagy vígan egy pajkos dalt énekel olyan poziturában, amilyenben a hires énekesnő szokta, aztán hirtelen megszakítja a dalt és mély páthosszal, tragikus hangon deklamál, úgy ahogy a Nemzeti szinházban hallotta. Énekli és szavalja pedig mindezt a tükörnek, azaz a tükörben levő Katicának.

Hogy eközben még egy vázát el nem tör, az csak annak tulajdonítható, hogy nincs mára még egy nénje, aki a bűnt magára vállalja.

Ámde nem sokáig tart a vígság, mert bejő ismét a mama és ennek folytán Katica pár perc mulva teljesen felkészülve áll az iskolába menetelre. Könnyű, elegáns léptekkel halad végig a folyosón és lejt le a lépcsőn, bodros fejecskéjét, melyen igen jól fest a kis tollas kalpag, kacéran hátra vetve. Ő ugyan jobb szeretne hanyat-homlok lerohanni az utcára, két-három lépcsőfokot szökve egyszerre át; de nem teheti, mert a második emeletbeli orvosnövendék az ablakban áll és félő, hogy ilyen kevéssé méltóságos ugrándozásban látva, kiábrándul szerelméből. (Mert az bizonyos, hogy fülig szerelmes bele a szegény!)

Az utcaszögletnél szemeit szendén lesüti és úgy halad tova. Hogy, hogy nem, egyszerre csak egy ifju kerül melléje, aki a kisasszonyt mély hódolattal köszönti és szintén lesüti a szemeit.

A kabátja erősen duzzadt a mellén; nyilván azért, mert a könyvpaksamétát a kabát alá rejtette; – nem lévén chic, hogy azt egy felső gimnázista nyilvánosan a hóna alatt cipelje.

– Későn jött egy kissé, Katica kisasszony, – szól az ifju.

– Igen, Géza, – felel gyorsan Katica, – kissé elkéstem, majd ezentúl korábban jövök…

– Oh, Katica nagysád, nekem akkor is nagyon későn jön, ha hajnalban jön!

– Maga nagyon udvarias, Géza.

Az ifju hálásan feltekint, Katica szintén; pillantásuk találkozik; aztán gyorsan lesütik ismét szemüket.

– Hogy aludt Katica? – kérdi újra az ifju.

– Oh, nagyon jól.

– Álmodott szépeket?

– Oh igen…

– Rólam is?

Katica még jobban lesüti szemeit és félig mosolyogva, félig zavartan szól:

– Maga nagyon kiváncsi Géza.

Az ifju ismét felveszi a beszéd fonalát:

– Hol mulatott, Katica, tegnap este?

– Oh, csak otthon.

– Kik voltak jelen?

– Senki… csak mi egyedül…

– Kótay Gyuri sem?

Gyors pir. Összerezzenés. Zavar.

– Aha, úgy-e nem felel?… Ez vallomás… Ott volt Gyuri?

– Egy negyed óráig mindössze.

– Hát mégis, hát mégis!

– Maga valóságos Otello, Török úr!

Az ifju fájdalmasan tekint fel, Katica is; pillantásuk találkozik; majd megint a kövezetet keresi fel.

Hosszú hallgatagság. Keserüen szól az ifju:

– Oh, milyen ingatagok a nők!

– Hát még a férfiak!

– Ismeri ezt a dalt: Az asszony ingatag…?

– A férfiak hazugsága az is!

– Álnok és csalfa lény…

– Török úr!

– Azt mondja, hogy szeret…

– Megtiltom, hogy folytassa!

– S megfordul, kinevet.

– Ön egy kissé szemtelen, Török úr!

Katica haragosan elfordul, az ifju is, pillantásuk dacosan kalandozik a földön. Egy világért se néznének fel egymásra.

– Katica?

– Nos, uram?

– Megenged egy kérdést?

– Halljuk uram!

– Mért van az úgy elrendezve a világon, hogy a szép leányok mind szívtelenek?

– És ismer maga ilyen szép leányt?

– Oh, bár ne ismertem volna meg azt, aki itt megy mellettem!

– Ön nagyon igazságtalan, Géza!

Az ifju epedve tekint fel, Katica szintén, pillantásuk édesen találkozik és lágyan mosolyogva szegzik le szemüket ismét a földre.

Még néhány feltekintés és összepislantás után elér kiki a maga iskolájába, ahol szellemileg oly szerencsével folytatják a megszakadt társalgást, hogy Török úr egy szekundával gazdagabban kerül haza, szegény Penészvirág pedig egész délutánját avval tölti, hogy elkészíti azt a feladatot, amit az iskolában Katicára szabtak büntetésül a figyelmetlenségeért.

És Katica? Hol van ezalatt Katica? Jer szives olvasó, csatlakozzunk a kisasszony mamájához, aki éppen arra kiváncsi, amire mi. A termetes asszonyság kutató anyai szemekkel veszi szemügyre a lakás minden zeg-zugát és szerelmes leánykáját végre csakugyan felfedezi a kamrában egy bödönön ülve, amint átszellemült arccal olvas valamit.

Mit? Hm, első percben nem tudhatjuk meg, mert az olvasott tárgy vad gyorsasággal eltünik Katica zsebében.

– Mi az, te leány?

– Ez mama, amin ülök?… Ez egy bödön…

– Nem az, hanem amit a zsebedbe dugtál?

– A zsebembe? (A kisasszony zsebébe nyul és kivesz belőle valamit.) Ez egy Mária-kép, amit a hittanórán a tisztelendő úrtól kaptam.

– Még más is van ott, csak ki vele!

– Igen, van, (a zsebből újra kikerül valami) – egy félkeztyű…

– De szélhordta lánya, engem nem szedsz rá! Fordítsd ki a zsebeidet!

A kisasszony kifordítja készségesen a zsebeit és bár azokból egy egész kis zsibvásár kerül napvilágra, a szigorú inkvizitor semmi gyanusat nem talál közte. De azért nem bocsátja ki egyhamar áldozatát:

– Te leány, azért nem menekülsz… egy, kettő, elő a harisnyával!

S míg a szegény áldozat a szobában a harisnyával bajlódik, a mama egy kis Kukliprédikációval szolgál neki, mely kezdődik azon, hogy az ő lánykorában mi minden házias erényekben ragyogtak az olyan kisasszonyok, amilyenek Katica, és végződik hosszú, hosszú út után azzal, amivel a mamának minden multravaló visszaemlékezése végződni szokott: a réges-régi bálokkal. Mert akármilyen alapról és úton indul a mama emlékezete vissza a multba, ide mindig eljut. Hejh, gyerekek, az volt a szép idő, az volt a gyönyörű világ… A só is sósabb volt, a méz is édesebb volt!

De amint a mama oda eljut, ez azt jelenti, hogy Katica megváltása a kényszerkötés alól közel van. És csakugyan, a mamai ellágyulás egy percében sikerül is kivívnia a szabadságot.

A kiszabadult fogoly most oly észrevétlenül surran vissza a kamrába, mint az egér. Ott óvatosan magára vonja az ajtót és egy befőttes üveg mögül gyöngéden kihúzza ugyanazt a valamit, aminek olvastában a mama meglepte. (Az Isten tudja, miféle ördöngösséggel sikerült neki a szigorú inkvizició alatt a zsebéből a befőttes üveg mögé származtatni észrevétlenül!)

Ez pedig egy rózsaszínű levél, amely alá azonban – ej, ej Katica! – nincs írva sem Török úrnak, a gimnázistának, sem Kótay Gyurinak, a reálistának, a neve; hanem egy harmadik úré, bizonyos Kádár Zoltáné, aki, ha nem csalódom, a polgári iskola rabláncait cipeli. Reményteljes költői lélek lehet. Rózsaszín papiron, csengő versekben, alaposan megcáfolja Katica környezetének azt az állítását, hogy a címzett közönséges rút leány lenne. Ellenkezőleg, hattyunyak, csillagszem, őztermet, s a többi.

Katica minden strófára édesen összeborzong és úgy csavargatja orrát, mintha valami ismeretlen illatot szívna. Az első vers hozzá!… Ah, ha a poéta most itt ülne vele szemben, így szólna hozzá egy hálás tekintet kíséretében:

– Ön veszélyesen szellemdús ember, Kádár úr!

A poéta nincs jelen, azonban valami nyávikolás mégis hallatszik. Katica felveti fejét, fülel… A hangok a kuckóból származnak. Katica odaszökik, felemel egy öreg kosarat és ott leli a hűtlen macskát, akit reggel hasztalan keresett, – egész kis társaságban.

A hű állat családot alapított. Három kis vaksi cica buvik össze az irháján. Három kis cica! Katica szinte felsikolt a gyönyörtől: – ez több mint amennyit egy 15 éves boldogtalan kisasszony kivánhat magának!

És milyen gyönyörüek! Az egyik, egy tarka cica olyan kedvesen nyalogatja a rózsaszínű nyelvével a száját, hogy Török úr örökre el van mellette felejtve. A másik, fehér mint a hó, olyan ostobán prüszköl és rázza a füleit, hogy Kótay Gyuri csillaga teljesen elhalványul az új kedvenc mellett. A harmadik, egy cirmos cica, amint ölébe veszi, olyan ügyesen megáll szétterpesztett négy lábacskáján, hogy – Kádár Zoltán emléke rózsaszínű rigmusaival együtt elpárolog a levegőbe. Azaz a rózsaszínű levélből csinos papirpántlikák kerülnek a cicák nyakára és lábaira, amikkel azok oly szépen festenek, hogy az öreg macska is elégedetten pislog a csemetéire.

El van döntve: Katica nem törődik többé fiatal emberekkel, hanem egész életét a cicáknak szenteli.

A nap hátralevő részét új ismerősei közt tölti, úgy hogy este a vacsorához is, meg utána ágyba is karhatalommal kell kergetni kis kedvencei közül. Mikor ágya felett elkezdenek szárnyalni és zizegni az álom arany pillangói, van dolga a turkesztáni hercegnek, amíg magára tudja vonni a kisasszony figyelmét. Csak úgy sikerül néhány percre, hogy egy parányi aranycsengőt hoz a kis cirmos nyakára…

A KAPÁSGYEREK.

Ismertem az anyját is az istenadta teremtésnek. Tanyai kapás felesége volt egy szegedi pusztán s fiatalon halt meg. Azaz tudja Isten, fiatal volt-e, vén volt-e, mert arcban nagyon el volt fonnyadva s olyan zörgő, üres hangon beszélt, mint a vénasszonyok. Persze, ennek az lehetett az oka, hogy akkor már nagyon meg volt rongálva a tüdeje, meg lépe, de egy közönséges kapás ember feleségének az ilyesmit nem lehet tüstént felvenni; s csak úgy emelgette a zsákot, kapálta a homoki szőlőt, mintha egészséges lenne. És ez a kapás olyan rettentő fösvény, rút és gyámoltalan ember, – biceg is hozzá, – hogy csak ilyen szegény, senkinek se jó, senkinek se tetsző asszonyt kaphatott, ki éppen olyan nyomorult volt, mint ő maga. A fennemlített kis teremtés tán negyedik esztendőre köszöntött le a kapásházba s körülbelül egy esztendőt morzsolt le a sors által neki ajándékozott életéből. A szomszéd tanyásasszony, mikor született, így fejezte ki a vézna gyerek felett véleményét:

– Anyagyász!

Mily virágos nyelven beszél ez a mi népünk! A kis »Anyagyász« azonban még nem érzett semmit abból, mit e szó kifejezett, mert még volt két szem, melyek »aranyörömet« láttak benne. Majd hírül hozták, hogy a kapás felesége meghalt. A tanyai ember, aki ezt a hírt hozta, azt mondta: »Megszakadt a dologban«. S oly közönyösen mondta, mintha ez lenne a világon a legközönségesebb halálozási mód.

Szép verőfényes nyári nap volt, mikor kimentem a tanyára. Sötét, ragyogó kékség vonta be az eget; a homok szárazon fehérlett, csillogott az úton; a mákvirág, mint valami rikító festékpamacsolás, virított a földeken. A tanyán leheverésztem a fűbe s belemerültem a gondatlanság kéjes érzetébe.

Mint illatos levegő érint meg a pusztán, a tanyán töltött csöndes délutánok emlékezete. Oly szép, oly békítő ott minden! Szemléltem az eget habos felhőnyájával, mely lassan gomolygott át övén; követtem szemeimmel nyugalmas térését, fordulását a sudarszarvú ökröknek, melyek az ekét vonták; roppanó hasadását a zsíros fekete földnek; ekeszarvat tartó polgártárs konok flegmáját; messzire kísértem haladását a láthatárra emelkedő szekereknek, melyeket már amott túl a siványos homoktengeren a délibáb kapott fel vizére és ringatta kényelmesen, csodálatos nagyságra növesztve lovakat, járműt, embereket; mutogatta messziről acélos vizét a nádas tó, hol bibicek, szárcsák, folyton visító cerkók, snepfek, rucák tanyáznak; hol halásztürelemmel szemléli a sötét vizet a gém; hol a víz szélén, mint a gangesparti bölcsek, csöndesen merengnek a gubbasztó gólyák; s vígan kergetőznek a nád lábán fekete piócák… Körülöttem csöndes minden. Nagy messze hallik valami elmosódott zörgés; valószínüleg a seregélyek riasztására kerepelnek. Vagy talán egy harkály kopogtatja a fát valahol. Lusta gyíkok másznak a fák árnyékában. A buckai szőlőből idefehérlik vézna váza egy csőszállványnak, meg egy madárijesztő karónak. Bogárhátú házak bujkálnak a háttérben. Ah, az ember érzi, mint tölti el lényét végtelen könnyüség érzete s mint olvad bele gondolkozása a nagy harmóniába és nyugalomba, mely körülveszi.

Azt hittem egyedül vagyok a tanyán. Azonban csalódtam. A sövény alatt egy vékony, sápadt arcot vettem észre, mely egyenesen felém volt fordulva. Egy kopott garabolyban, még kopottabb vánkosok közt, kis gyermek feküdt Istentől, embertől elhagyatva. Az ám, nini, hiszen ez a kis »Anyagyász!«

Oh, de mennyire megöregedett apró ismerősöm! Valóban alig lehet ráismerni. A homloka megkeskenyedett s tele van ránccal, valóságos igazi gondok szántotta mély barázdákkal. Arcbőre sárgás, aszott s áttetszenek rajta vézna, üreges kis pofacsontjai. Szeme alatt a finom bőr millió ráncba futott össze, s pilláit lepörzsölte a nap. És a szemei! Azok is oly öregek, nyugodtak s fáradtak voltak s oly végtelen szánalmas, közönyös tekintettel nézett fel velük mély szemüregeiből, hogy megesett rajta az ember szíve. Ha nem lett volna vékony, feketés ajkai közé gyömöszölve egy rongydarab, amit hivatásból kelle szopni, azt lehetett volna hinni, hogy egy mesebeli törpe aggastyánt ejtettek foglyul valami ellenséges hatalmak s büntetésből ide zárták a pólya-börtönbe.

De ő volt, a kis kapásgyerek. Megrendülve álltam e veszendő lélek kosárkoporsója előtt s kerestem annak a kis aszott öreg arcnak ráncai közt élettörténetét. Soha gyermekarcon nem láttam jobban megírva az árvaságot, mint ezen, melynek minden vonása sírt az elveszett anya után. Bele volt írva ez halálosan fáradt, fénytelen szemébe. Az anya szemei behúnyódtak s a kapásgyerek elvesztette vele az életadó napot s a hatalmas természet minden létfejlesztő benyomását. Megvénült a pólyában, körülvéve napsugártól, melegségtől, kék égbolttól, zsongó természettől… Már alig piheg. Arcából már eltünt minden, ami az életre vallana, csak még üres, nagy szemei fenekén lobog halványan egy kis fényszikra; de az is ellobban csakhamar. Egy nagy bozontos kutya közeledik a kosárhoz s füleit barátságosan rázza felette. A gyermek ránéz az ismert állatra, de színtelen arcán nem fénylik át mosoly. Közönyösen nyugtatja rajta szemeit. Pedig a gyermek első örömei egy pajtáskodó kutyához, egy doromboló macskához vannak kötve; neki nincsenek gyermekörömei.

… Hallgasd meg érzelmes szívű felebarátom, ki a városban filantrop eszmékkel, embert, állatot, fűt, fát védő ideálokkal vagy telve, a kapásgyerek élettörténetét. A kapásné meghalt. Kis öcsénk örökölte tőle azt a garabolyt, melyben az elárusítandókat vitte a városba s azóta ez volt az ő háza, mint a csigabigának a magáé. Ezt a szűk házat huzamosabb időre többé se éjjel, se nappal el nem hagyta, abban folytak le napjai, jól, rosszul, mint más boldogabb egy esztendős lényeknek mamák és dajkák karjaiban, zöld ernyős kocsiban s rengő rózsás bölcsőben. Napi életrendjének programmja az volt, hogy a bicegő kapás-papa reggel kivitte a garabolyban a sövény alá, szájába nyomta az élelmező rongyot s azután ott hagyta napestig az ég madarainak gondjában. Igy ment ez az egész nyáron. Senki a világon nem törődött azzal a lélekző emberi lénnyel, mely a sövény alatt dobogtatta kis szívét. Néha jöttek arra szánakozó asszonyok; azok megigazították a feje alját; megszoptatták irgalomból; – de ez a kis kapásgyerek élettörténetének elején esett csak meg, mert később annyira megszokta a tanya a sövény alatt levő csigaházat, hogy észre se vette senki.

Élt Isten irgalmából, kis lelke csodálatos, emberfeletti erejéből, a létösztön rejtelmességéből, – de nem az emberek kegyelméből vagy szívéből. Élt oly észrevétlenül, mint egy színtelen földi féreg; napról napra elpihegte szűk keble az egy napra eső lélekzetet; napról napra elvégzé testében a vér csöndes keringését: – de máskülönben semmiben se részesült, ami kiválasztja őt az élő és élettelen tömegek közül emberi lénynek. A hév napsugarak arcát égették, a zivatar ott verte a sövény alatt. Arca elfakult, szeme beesett, szíve elveszté örömeit, lelkéből eltűnt a gyermetegség, olyan volt mint a levél, mely betemetkezik a föld sarába s többé nem tud senki semmit felőle. Szegény kis anyátlan »Anyagyász«! Nem tudok másképp, csak mély megindulással gondolni gyámoltalan, öreg alakjára, mely különben most már kibontakozott a kosárlakásból s eltűnt a föld színéről.

A kapásgyerek azóta meghalt. Szemei mélyében kialudt a szikra. Néha az éjben megzendülnek a pusztán csodálatos panaszos hangok, melyek szülőokát senki se tudja. Ha az ember kitekint utánok, nem lát egyebet, mint a felséges pompájában fürdő eget s a megvilágított mocsarat bolygó, vérvörös lidérctüzeivel, melyek felett, a fénytől befestve, mint lengő piros papirsárkányok, nesztelen szállnak a vadludak. Ki tudná e mosolygó éjben, honnan származtak azok a hangok? Ilyen elhaló panaszos hang volt a kapásgyerek élete is. Hatalmas, de szomorú is a puszta csöndes, nyugalmas közönyében.

VILÁGOS.

Szép júliusi nap volt, mikor a pusztai kapitánnyal (a ...i pusztán tartózkodtomban) hivatalos szemlére mentünk. A kapitány rendőri területe van akkora mint egy kis vármegye, s korán kellett indulnunk, hogy a dolgunkat is elvégezzük, meg hogy éjjelre hazavergődjünk a kocsival. Az ilyen csavargó út meglehetősen fáradságos. A lovak hamar kimerülnek a homokban és nem győzik a farkukkal kergetni a felettük nagy tölcsér alakokban rajzó bögölyöket; estefelé a szegény állatok bőre már valósággal vértől verejtékezik. De az ember se jár jobban. Lassankint kifehérszik a szakálla, a bajsza a rárakodott finom homoktól és mikor rátekintek kapitány barátomra, azt hiszem, hogy egy porlepte kopott antik szobor ül mellettem, akit a múzeumi szolga restségből nem porolt le. Hát a stációk! Megállunk valamelyik tanyai kapitány (gazdaemberek által viselt tiszteletbeli hivatal) sövénye előtt, duruzsoló, csevegő, sugár jegenyék alatt. A lovakat a sötét, lomha árnyékba állítjuk. A hajdú leszáll a bakról és felveri a házat. De egy lélek sem mutatkozik. Csak egy nagy lompos eb csahol a nyomában dühödten, és egy fekete kakas nézi az ő szemétdombja csúcsáról megbotránkozva a jövevényeket. Kiabálunk, hahózunk. A zajra előkocog valahonnan egy százesztendős banya, sötét kékfestő ruhában, furcsán feltüzdelt konttyal, és amint meglátja a hivatalos személyeket, »Jézus Máriát« mormog és elmenekül. Nagysokára előkerül a gazda is, végig paroláz a hajdutól a kapitányig mindenkivel és előhoz a pincéből valami nyúlós, piros, dohszagú folyadékot, amit szinte vágni lehetne. Buckai karcos tanyai kezelésben. Ezt aztán törik-szakad, meg kell inni, különben nagy csorba esik az emberségen. Hát megisszuk. A gazda aztán bevonul a kapitánnyal a házba, hogy elintézzék a hivatali dolgokat; míg egy öreg, hosszúhajú aggastyán odaáll az ablakba, nagyfogú fésüvel üstökében s kurtaszárú pipával agyarán s nagy közönnyel nézi a szobában levőket. Az ajtó előtt egy pár panaszos is összecihelődik s türelmesen várnak a kapitányra; de néha összeprézsmitálnak. Nagy huzavona után végre megint a kocsiban ülünk. A gazda megint megitat egy félrőf karcost; paroláz; a kutya tombolva csahol a lovak lába körül; a sövénynél egy cigánybarna parasztmenyecske villogtatja ránk bogár szemeit, s egy ölében levő kis síró tanyai polgárt – úgy látszik – velünk ijesztget; a háttérből napraforgók sárga kerek arca kacag egymásra és a magasban égő tűzgömbre… Végre megindulunk, hogy a szomszéd kapitányságban ismétlődjék mindez. Táj, ember, unalom, szakasztott egyformaságban jelenik meg újra.

Öreg délután egy különös helyre értünk, amelyet még sohasem láttam. Nagy, nyilt pusztaság volt, melynek homokján nem hajókáztak tanyák, nem húzódoztak hosszú nyárfaligetek; üres, puszta, elhagyatott és kietlenül néma volt az egész. A két szélén egy-egy ormótlan nagy fekete szélmalom vitorlája sötétlett, de ezek is mozdulatlanul csüggtek alá… Mikor kissé beljebb vonultunk, a puszta egyik sarkában egy nagy, hosszúkás tó csillant fel ezüstösen, mely hol elnyuladozott, hol összezsugorodott, mintha a tenger dagálya és apálya játszanék vele. A tó közepén, a fényes hullámoktól nyaldosva, egy csomó nagy, fehér kőkocka feküdt, vakítóan tündökölve a napfényben. Közelebb kerülve, a kövekről kitűnt, hogy lapos födelű arabs házak, melyek közül néhány száz sugár minarét emelkedett a légbe… egy egész keleti város. Soha sem láttam ezt a nagy tavat; soha ezt a csodálatos várost; valami álomtündér lophatta ezt ide ebbe a sárga pusztába. Csakugyan, tündér csente oda: a délibáb. Egy kis utazás után a tó elfutott, a tornyok ledőltek, a házak felfordultak, azaz inkább talpra álltak, még pedig négy lábra és csöndesen odábblépegettek a korlátlanul uralkodó nap fényességében. Ökörcsorda volt; a gulyásbojtár is ott kullogott utánuk békességben, göndörszőrű subáját a nyakában cipelve. Nemsokára beolvadt a távolba ő is csordájával. Nem maradt a pusztán egyéb, mint a két szélmalom, melyek azonban, akárhogy törekedtünk az egyiktől el, a másikhoz közel jutni, mindig egyenlő távolban sötétlettek.

Egyszer aztán végképp elakadtunk a két malom közt, mert a kocsi egyik kereke eltört. Egy darabig még vergődtünk a homokban lőcstámasztékok segedelmével, de aztán megrekedtünk. Már alkonyodott is… A nap vérpiros gömbje a földkorongot érintette aljával s mind jobban alámerült álommámorosan a sötétségbe; az a néhány aranyban fürdő keskeny felhő, mely felette lebegett, szintén pirosas, majd pedig fáradt lilaszínt öltött; s a szélmalmok alakzatai lassankint elmosódtak a messzeségben.

Éjjeli tanya után láttunk. Az úttól balra néhány nyárfa magasodott (messzire elhallatszott nagy tereferéjük a búcsuzó napsugarakkal), egy csordáskutat fogva körül. Ennél alkalmasabb hely alig kínálkozhatott éjjeli pihenőre.

A hajdú tüzet rakott és nemsokára vígan sercegett a lángocskák felett a szalonna, ami a tarisznyából került elő. Friss ivóvízzel a csordakútja szolgált.

Gyönyörű est volt. A sötét légben gágogó vadlúdcsapatok, könnyű szárnyú snepf-rajok húzódtak valami távoli nádas felé. Jött egy gólya is méltóságosan szelve a levegőt; egyet keringett a tűz körül és mikor annak fényénél meglátott bennünket, megfordult s hasonló ünnepélyes szárnyalással úszott vissza, ahonnan jött, a homályba.

Az ég alján, nagy messze hangtalan villámok cikáztak játszadozva; fejünk felett kiültek már a csillagok; s lassan görgött tova felettünk négy csillogó kerekén a Göncöl szekere… A közelben a lovak ropogtatták a füvet, olykor felhorkantva; alakjukat azonban már beburkolta a homály.

Az álom mákonya gyorsan rászállt szemünkre s nyugvóhelyet kerestünk. A kapitány a kocsiba húzódott, a kocsis meg a hajdú a tűz közelébe kuporodtak s ott bóbiskoltak, fél szemmel a lovakat tartva üggyel. Én a kút közelében egy nyír alatt vetettem magamnak meg a subaágyat.

Gyorsan elszunnyadtam. Alig pislogtam össze néhányszor egy kis fényes csillaggal, mely a kútgém felett lebegett, elnyomott az álom. De csak rövid ideig aludhattam, mert mikor felneszeltem, a kis égi tűz még nem távozott messzire a gémtől. A lég csöndes és illatos volt s csak igen kevéssé hűtötte le az éjjeli párázat. Hogy mégis közeledtünk már a hajnalhoz, azt csak a könnyedén lengő hűs szellő tudatta, mely a levegőben kóborolt és kedvtelve hallgatta a nyárfa-nénikék (hosszú, sovány perszónák) fojtott perlekedését, melyek az Isten tudja mit tudnak annyit összenyelvelni ilyen gyönyörű éjszakában.

Körülnéztem. A nagy pusztaságból nem látszott más, mint három ellenkező irányban, mérhetlen távolságban, három tűz; kettő pásztortűz lehetett, a harmadik valami bolygó mocsári fény. Az égbolton minden csillag teljes díszben ragyogott, mert még nem homályosította el fényüket a hold, mely már későn kelt. A kékes, piros és halványsárga lángocskák összevilágoltak a sötétkék mélységes mély égbolton; a közepén méltóságosan húzódott le a tejút csillámló folyama; s a szikrázó nagy égitestek körül Szent János-bogarakként rajzott a sok apró csillag, fényfolt. És az ember szíve e tündérpompának láttára édesen összeszorult…

Egyszerre pár lépésnyire fekvőhelyemtől, ott, ahol a hamvadó tűz pislákolt, hangok hallatszottak. Idegen, öreges hangok. Valaki kérdezett valamit; míg egy másik hang töredezetten válaszolt, mintha el lenne foglalva. Most hirtelen fellobogtak ismét a szenes rőzsehalom alól a lángocskák s ezek fényénél egy pár embert vettem észre, a földön ültében. Az egyik, a kérdező, juhász volt, mert amint a földön guggolt, a vállához volt támasztva az S végű birkafogó bot; különben széles karimájú kalapja és bocskora szintén elárulta foglalkozását. A másik háttal ült felém s így nem láttam az arcát. Öreg paraszt lehetett, akinek hosszú haját nagyfogú fésű tartotta hátul össze. Az általunk árván hagyott tűz szításával foglalkozott s a kis rőzsemáglya alul fürgén emelkedett fel a légbe a pirosas füstoszlop, mely egy kis kóválygás után rézsút dőlt, amerre a hirtelen iderobogó friss szél ragadta. Úgy látszik, sütöttek is valamit maguknak.

Honnan került ide ez a két alak? Beszédjükből, mely jól hozzám hallatszott, csakhamar megtudtam. Ügyes-bajosok, akik a kapitánnyal akarnak beszélni, mert fülükbe jutott, hogy erre jár. A keresztútnál várakoztak ránk, de mert nem érkeztünk oda, elénk jöttek a tanyánkhoz. A tüzünkről tudták, merre találnak, mert arról mindjárt meglátták, hogy nem pásztorember rakta. Persze megkéstek és csak a hajdut lelték ébren közülünk (horkolt már az is!), s most kénytelenek a hajnalt megvárni, hogy kiönthessék panaszukat a felsőbbség előtt.

Halkan beszélgettek. A juhász (amint néztem, a magasabb rangú juhász-kasztba tartozott, valami akolfőnök lehetett) ezt kérdezte nagy fejbólogatás közt:

– Hát oszt’ hogy keveredett a kend fia a verekedésbe?

A másik mérgesen felelt:

– A gőzmalom az oka mindennek, égetnék meg, aki kifundálta!

– A gőzmalom? – csodálkozott a juhász. – Hogy hogy?

– Csak úgy, hogy amióta ott füstöl a kéménye a város szélén, hát akár meg se eresszük a vitorlát. Fujhat már alszél, felszél, nékünk szélmolnároknak az mindegy. Alig alig fordítja felénk egy szekérke a rúdját, mind a gőzmalmoshoz ballag, pedig jó kereszténynek nem kék hozzá betenni a lábát, mert tudni való, hogy ő feszítette fel Krisztus urunkat.

A juhász bólintott egyet e nagy vádra, melyet a konkurrencia adott a szélmalmos szájába. A másik folytatta:

– Hát csak nézzük a fiammal, Jánossal, tudja kend, akit a tavasszal huszárnak iratott a császár, csak nézzük az aratás után, hogy megy el szekér, szekér hátán a malmunk mellett; mind a gőzmalomnak viszi az életet őrlésre. Egyszer aztán azt mondja nekem a fiam János: Édes apám, megverek valakit, vagy engem valaki! Mondom neki, ugyan már mire való a bajban a baj? A gyerek hallgat: de látom, hogy felveszi a mándliját, a botot és elmegy. Estére lepedőben hozták haza. A madarászi csárdában a Csamangó Jóska két lyukat vert a koponyáján. Igy esett meg a baj.

– Hát most kend ezért keresi a kapitány urat? – kérdezte a juhász.

– Ezért hát. Csak nem hagyom a fiamat. Majd beüti a törvény három helyen a Jóska kobakját!

Elhallgattak. A fésüs a tüzet kotorta s amint oldalt fordult, látni lehetett kis tatár fejét, magasan kiülő rézveres pofacsontjaival s keskeny állával. Szürke, mohos bajusz árnyazta tömpe orra alatt az ajkát.

Összerezzentem. Hosszú csíkban, hirtelen zuhanással lehullt az ég boltjáról egy csillag, úgy hogy szinte megdöbbentett váratlanságával. A tengernyi égitest királyi közönnyel nézett a lebukó társ után és cseppet sem törődve annak tragédiájával, szikrázva, csillogva enyelegett tovább az éjjel… Közelünkben halk zaj támadt; valami nagy madár belekeveredett a lengő füstbe, meg a tűz pirosan boltozó fényébe és kétségbeesett vergődéssel menekült belőle; a távolban rekedt kiáltás hangzott elhalóan.

– Kiabálhatsz, nekem már nem kedves a beszéded! – szólt a fésüs a hangra figyelve, mely alighanem a nagy szélkiáltóé volt. Aztán megint a juhászhoz fordult:

– No, úgy-e, hogy igazság az, hogy a pók megegye az apró legyeket?

– Régi dolog az már, Márton bácsi.

Kis ideig megint hallgattak. Már a természetükben volt ez a gyakori hallgatagság; a foglalkozás mind a kettőt leszoktatta a sok beszédről. Az egyiknél a kelepelő, lármás garat, a másiknál a nagy egyedüliség tette ezt.

– Kend miben fárad? – kérdezte a szélmalmos végre.

– Az öreg Godó dolgában.

– Hát osztán, mi baja van az öregnek?

– Az, hogy törik, marják; már be is fogták.

Ez nagy újság lehetett, mert a fésüs egészen elámult.

– Befogták! Ne te, né! Ugyan már miért? Iszen légynek se vétett a jámbor!

– Azért, mert Urnapján misézett a kápolnában, meg mert a mult héten eltemete a Négyökrű Mihály fiát a Fekete szélbe. Mert hogy nem szabad.

– Nem-e? (A fésüs hangja egy kis csúfondáros csodálkozást fejezett ki.)

– A főszolgabíró úr mondta neki, mikor temetett és azonmód mindjárt vasba tette. Már jártunk azóta a megyeházán, hogy eresszék ki az atyust; de nem volt foganatja, mert a papok nagyon haragszanak… A csöngölei még átkot is eresztett a fejünkre. Tyűh, hogy szikrázott a szeme!… Most pedig megtudván, hogy a kapitány úr erre jár, nem hagytak békén a bojtárjaim, meg a népek, hogy kísértsem meg, hátha tenne valamit az öregért. No hát most itt vagyok, majd meglássuk!

– Pedig már régen miséz az öreg a kápolnában, eszemet se tudom, mióta? – mondotta a szélmalmos elgondolkozva.

– Bizony már a szabadság előtt is, még se akadt bele senki.

A szélmalmos keserüen legyintett a kezével.

– Szabadság? – mormogta. – Mégis el kell tűrni, hogy ide hozzák a gőzmalmot! Micsoda szabadság az?

– Semilyen, mert eladták már azt régen, még a rác háboruban, – felelt mély meggyőződéssel a juhász.

A szélmalmos halkan kérdezte:

– Hogy is volt azzal a rác háboruval?

A juhász elgondolkozott, szeme elrévedezett a messze pásztortüzek felé, azután elkezdte a mesemondás hangján:

– Ugy volt, hogy a mi császárunk összeütközött a rác császárral… Nagy oka volt rá a mi jó felséges urunknak, mert a rác császár csellel, csallal elvette tőle híres Budavárát. Mondja erre a császár az ő legvitézebb generálisának, Perczel Móricnak, akit a golyó nem fogott, akiről a kard lepattant, mint a kőbálványról. Eredj fiam, Perczel Móric, ülj fel a legszebbik lovamra, arra a hófehér aranyholdasra, arra a könnyű szellő lábura; vedd kezedbe az aranybuzogányt és menj Budavárához, annak a bástyájához, üss hármat a kapujára és mondd meg a rác császárnak, adja vissza Budavárát, magyarok szabadságát, mert jaj Rácországnak! Felült Perczel Móric hófehér lovára, arra az aranyholdas fejüre, arra a szellő lábura és repült mint a fecske Budavára felé. Amerre nézett, virág nyilt a réten; amerre lépett, rózsa virított a nyomában. De a rác császár azt felelte néki: Nem adom vissza híres Budavárát; nem adom vissza magyarok szabadságát; mert van nekem ezer vörösköpönyeges szerviánom, ezer hosszú muskétám, ezer villogó kardom. Mondja erre a mi felséges urunk nagy búbánatában megint az ő legvitézebb huszárjának, Perczel Móricnak. Eredj fiam, Perczel Móric, ülj fel a legszebbik paripámra, arra a cigányfekete ezüstholdasra, arra a szélvész lábura; vedd kezedbe az ezüstbuzogányt; üss vele hármat Budavára kapujára és kiáltsd be a rác császárnak, adja vissza Budavárát, magyarok szabadságát, mert fekete gyászruhát húz minden anya, sírva fakad még a halott is országjában! Felült Perczel Móric cigányfekete paripájára, arra az ezüstholdas fejüre, arra a szélvész lábura és repült mint a sólyom, Budavára felé. Amerre nézett, tüske termett a réten; amerre lépett, tövis burjánzott fel a nyomában. De a rác császár megint csak azt felelte, amit a multkor. Erre aztán megharagudott a mi felséges urunk. Mondja megint az ő hűséges leventéjének: Eredj fiam, Perczel Móric, pattanj fel a legszebbik lovamra, arra a vörös pejre, arra a vihar lábura; vedd kezedbe a vasbuzogányt: eredj Budavára alá, üss hármat a kapujára; de ne szólj semmit, a többit pedig tudod magad is. Felült Perczel Móric vörös pej paripájára, arra a vihar lábura és röpült mint a sas Budavára alá. Amerre nézett, lángot vetett az ország; amerre lépett, szikrát hányt a kavics. Mikor először ráütött vasbuzogányával Budavár kapujára, nevetett a rác császár. Mikor másodszor ráütött vasbuzogányával Budavárára, elsápadt a rác császár. Mikor harmadszor ráütött, feljajdult a rác császár. Mert, mint a csillag az égen, annyi magyar vitéz állt Budavára előtt és mint a kasza a rendet, úgy vágta a magyar szablya a vörösköpönyeges szerviánt. Igy kapta vissza a mi felséges urunk Budavárát, így a magyar a szabadságát.

A juhász itt elhallgatott. Az nem lepett meg együgyü meséjéből, hogy Perczel Móricot tette a szabadságharc hősévé, mert ezt a vitéz honvédtábornokot most is legendás nimbusz övezi az alföldnek ezen a részén. De annál jobban bámultam azon, hogy jobbágyság, robot, dézsma, mind nem fordul elő meséjében. Pedig inkább ezt vártam. De a puszta nagyon mély és titokzatos; kevés hang hatol oda be a külvilágból. Ő a szabadságharc történetét bizonyára abból alkotta meg magának, mikor juhait őrizve néhány csapat vörösköpönyeges szerviánt látott átrobogni a fénylő pusztaságon, amint a Perczel Móric huszárgyerekei megeresztett kantárral űzték; azután elhallgatott minden a nagy drámából, mely a puszta zárt világán kívül zajlott.

Valami mély varázs fogott el, ha meggondoltam, hogy a nagy harsonából, mely végig zúgott az országon s az egész világon, ide csak ez a pár töredék jutott el. Egyszerre minden oly titokzatossá vált körülöttem. Az ég rejtélyes világával; az éjszaka csodálatos hangjaival, melyek a távolból ide csengtek; a tűzből beragyogott két ember… Mintha egy más világba jutottam volna, heted-hétországon túlra, az operenciás tengeren is túlra, oda, ahol a magyar népmese népszerű állatja, a kis kurtafarkú disznó túr és az aranyvár csendesen forog a kacsalábon…

– És aztán, mégis eladták a szabadságot a nép ellenségeinek… meg a gőzmalmosoknak, törte meg a szélmalmos a csendet.

– El azt, el bizony. Tudom, mert magam hallottam. Én még csak apró siheder, olyan kis bojtár voltam a Vince bácsi mellett. Egyszer tereltük a nyájat az akolba. Hát jön ám egy szép sugár legény deli fakó hátán. Árvalányhajas pörge kalap volt a szemén, széplányvarrta borjuszájú ing, rojtos gatya jó magán, módos szerszám a lován, fokos a kezében. Jön, közeledik, a ló lába mintha a levegőben járna. Mikor hozzánk ér, ledobban a földre; magának, lovának harapni valót kér. Akkor látjuk, hogy a ló hátát feltörte a nyereg; az oldala pedig rongyos a sarkantyútól. Adunk a lovasnak vacsorát, de nem nyúl hozzá. Megvetjük a pihenő helyét, de csak a könyökére dől rajta s úgy búsul mint az éjszaka. Mikor kipihente magát, felült a lóra, megköszönte a szállást és azt mondta: No jó emberek, megmondom, ki vagyok, mi vagyok? Bujdosó vagyok; nevem az akasztófán; mert ahonnan én jövök, az olyan hely, hogy hallatára az ág is sírva fakad, a fű is elhervad; ott adták el a szabadságot. Azután belevágta a sarkantyút a fakó oldalába és mint a szél elvágtatott.

– Hát azt nem mondta meg, hol adták el a szabadságot?

A juhász révedezve nézett társára s elgondolkozva suttogta:

– Megmondta, megmondta… de régen volt… elfelejtettem…

A tűz az elszenesedett ágacskák alá húzódott s hamvadóban volt; csak olykor futott fel egy lángocska nagy duruzsolással egy magasabban fekvő ágacskára s vígan libegett rajta, mint egy kékszárnyú lepke. Az öregek végképp elhallgattak. Lenn a láthatár szélén egy vékony ezüstcsík gyult ki, jelentve a fejedelmi hold keltét s a csillaghárem közeledtére mintha megreszketett volna. Szememre is álom ereszkedett. Lódobajra, szekérzörgésre ébredtem fel. A kocsis jött meg frissen rekvirált szekérrel, melyért hajnalban indult. Körülnéztem. Társaim már ébren voltak; az égbolt keleten fényben úszva hirdette a nap jövetét. A két világtól elmaradt öreg már nem volt sehol, s egy percre úgy tetszett, mintha csak álmodtam volna róluk. De a láthatár szélén a két szélmalom, mely búsan alálógatta szárnyait, eszembe juttatta, hogy egykor valahol csakugyan eladták a szabadságot a gőzmalmosoknak.

AZ ÖREG KATUS.

Korán mentem este haza. Az ablak alatt csendes beszéd folyt; a cselédek prézsmitáltak valami felett. Hol vastagabb, hol vékonyabb hangok vették át a szót; néha a zsibongás meghalkult s ilyenkor csak egy fejletlen vékony gyermekhangot lehetett hallani, amely valami történetet beszélt el.

Felkeltem s az ablakhoz mentem. A fedett ambitusszerű folyosón négy-öt cselédleány üldögélt, körülfogva egy kis pesztonkát, aki az első emeletről jött fel a másodikra s a hallgatóságot szóval tartotta. Alig tizenhárom éves vézna lányka volt, sápadt, sovány arcocskával és szőke kenderhajjal. Úgy látszott, nagyon büszke arra, hogy ily díszes közönség hallgatja (még a szakácsné is ott volt); de derekasan el is van fogódva a nagy kitüntetéstől.

Az első szavakból megtudtam, hogy az öreg Katusról, az első emeletbeli vén cselédről van szó, aki harmad napja gyufaoldatot ivott.

– Talán megszidta az asszonya? – kérdezte a szakácsné szánakozóan, folytatva a tárgy megbeszélését.

– Jaj, dehogy, Isten mentsen! – felelt a pesztra élénken. – Egyszer szidta meg a nagyságos asszony szegényt, hanem Katus néni se hagyta ám magát… Úgy elkezdett sírni, de úgy… A nagyságos asszony azt mondta: No, hallja Katus, még a szinházban se lehet ilyen sírást hallani, még ott se tudnak így pityeregni. Azóta nem mert többet mérgesen szólni hozzá a nagyságos asszony.

– Hát mi lehetett az oka?

– Én nem tudom, Anna néni, – szólt a leány szerényen. – A nagyságos asszony is egyre azt hajtogatja: Csak azt tudnám, mi lehet az oka?

– Nem volt nagyon szomorú?

– Volt is, meg nem is. Reggel még dalolt is. Egy szép tót nótát énekelt és azt mondta, hogy ezt a nótát már régen elfelejtette; de most egyszerre az eszébe jutott. Azután mikor beszélt, hát olyan furcsákat mondott.

– Mit mondott? – vágtak közbe többen.

– Azt mondja nekem: Julcsa, törüld fel a padlón a vizet. Veszem a rongyot, szétnézek, keresem a vizet – nincs sehol. Katus néni, mondom, nem látok sehol vizet. Nem szól semmit, hallgat, azután azt mondja: Te leány, vedd le innen a polcról a mozsarat. Odamegyek, le akarom venni a mozsarat, de nincs ott. Katus néni, mondom, nincs a polcon a mozsár. Rám néz, azután mérgesen mondja: eredj a dolgodra, mit lopod a napot!

– Oh, a jó lélek! – sóhajtotta Anna asszony.

A pesztra folytatta:

– A dolgomra mentem. Katus néni is tett, vett amit kell; főzte az ebédet. Csak elnéztem Katus nénit. Olyan furcsán csinált mindent, hogy szinte nevethettem. Láttam, hogy fát akart tenni a tűzre, de a fakanalat dobta a kályhába és a hasábfával akarta keverni a rántást. Már nem birtam tovább, elnevettem magamat és rákiáltottam: Katus néni, mit csinál? De azért jól elvégezte ám a dolgát!

– Nagyon akurátus személy volt a jámbor, – bólogatott Anna asszony könnyezve.

– Mosogatás után – folytatta a lányka – azt mondja nekem: Julcsa lelkem, állítsd fel a vasalódeszkát! Felugrottam, szaladtam, egy perc alatt készen voltam. Katus néni pedig szenet rakott a vasalóba és elkezdte vasalni a szoknyáit. Én a fás ládára ültem s vártam engedelmesen, mit tetszik neki parancsolni.

Csak vasal, háromszor is végig vasal egy szoknyát. Én ott ültem, moccani se mertem, mert úgy összeszorult a szivem, mikor láttam, hogy mindegyre megégeti a drága ruhákat. Máskor úgy féltette, olyan gondosan, olyan gyönyörüen vasalt, hogy a nagysága is megbámulta. Azt mondta, hogy ez a Katus nagy művész a vasalásban.

Egyszer csak megszólalt. Azt mondja: Szép lány voltam ám én, Julcsa, fiatal koromban. És olyan szeliden nézett rám. Azt mondja: tudod Julcsa, szép hosszú hajam volt; két ágban eresztettem le a hátamon; de vastag volt ám mind a két ága. Nézd csak Julcsa, ezért az öltő ruháért, akibe ez a szoknya való, egy egész évig szolgáltam, mert selyem ez, aztán van ám hozzá finom fehérnemű is. Azt mondja: nagyon rossz helyem volt; többet sírtam mint ettem; de eltűrtem ezért a ruháért, mert akkor szerencsém akadt.

Azután elhallgatott megint. Csak mosolygott szeliden; elkezdte csöndesen magában dünnyögni azt a tót nótát, ami reggel jutott az eszébe. Aztán megint hozzám szólt, de nem is nézett rám, csak vasalt tovább.

– Szerencsém akadt, – mondja, – pedig nem jártam se táncba, se mulatságba, se promenádra… Tudod lelkem, nagyon ijedős voltam; nem mertem volna a szemébe se nézni a legénynek. Vasárnap délután is otthon ültem a konyhában; varrogattam, dolgozgattam; de egyszerre hipp, hopp, mégis ott volt az a bizonyos.

A hallgatóság egyik tagja, egy szöszke szobaleány, olyan megindítónak találta azt a fordulatot, hogy elkezdett keservesen zokogni. A lányka hangja mint valami rezgő sipocska hatolt át a szepegésen.

– Igenis, kérem szépen – folytatja – azt mondta Katus néni, így mondta, hipp, hopp, itt volt!

– Tudod-e honnan jött, kincsecském? – mondja.

– Nem tudom, Katus néni.

Megint nevetgélt, megint vasalt egy kicsikét, azután felmutatott a stukaturra.

– A kéményből jött, – mondja.

– Talán csak nem a kéményseprő, – tört ki még keservesebben zokogva a szobaleány.

– De igen is, a kéményseprő, – folytatta a lányka. Azt mondja Katus néni: jaj Julcsa lelkem, de hogy megijedtem, mikor belépett a kéményt tisztítni. Éppen a piacról jöttem; a kosarat elejtettem; a krumpli, a celler mind széthullt; ő pedig csak bámult rám avval a fekete képével, meg fekete szemeivel. Jaj de csúf volt! Azt mondja: Alásszolgája kisasszony…

– Galant kéményseprő! – hagyta helyben a cicus.

– Mondja tovább Katus néni: Nem vagyok én kisasszony, nem kell nekem a maga alászolgája, hogy ráijeszt a becsületes emberekre, illik az, így, úgy, idegen helyen; dirr, durr, pattogtam, pereltem. Ő szegény motyogott, mentegetőzött, kipkedett-kapkodott a krumpli után, kettőt felvett, hármat elejtett…, be sokat nevettem rajta. Hanem milyen derék szál legény volt Akkora mint egy jegenyefa, majd beütötte a fejével a stukaturt. És akár a kezes bárány. Olyan szeliden, olyan szépen tudott az beszélni, akár csak könyvből olvasta volna. Mert mondtam-e már, hogy azóta minden héten eljött? Mindig szuvatosnak találta a mi kéményünket; jaj de nagy bolond volt! Egyszer aztán, úgy bizony lelkem, egyszer csak azt mondta, hogy legyünk mi egy pár, Isten is egymásnak teremtett bennünket. Oh be szép lett volna az, Julcsa! Felöltöztetik a menyasszonyt; elviszik a templomba; mindenki csodálkozik, hogy milyen szép, milyen jó és mennyit sír… Aztán van lakzi; a sok vendég mind a menyasszonnyal akar táncolni; az pedig forog, perdül mint az orsó… mert szépen táncoltam ám én, Julcsa! De nem lett a dologból semmi… Hozz csak egy kis parazsat, galambom!

– Úgy volt az, – mondja Katus néni, – mikor elhoztam a parazsat, hogy egyszerre csak beállít a konyhába egy vastag asszonyság. Hol van az a személy, kiáltja, hadd lám azt a szép madarat, aki elcsavarta a fiam fejét! Hát te vagy, oh te görcs, te céda, hogy mered a szemedet a fiamra vetni? Tudod-e, ki vagyok én? Zsuppon vitetlek a fatornyos hazádba, ha még egyszer rá mersz nézni. No lám, mit nem forgat a fejében az efféle jött-ment rossz cseléd… Jaj, Julcsa, majd meghaltam szégyenemben. Két hétig, három hétig nem ettem, nem ittam, csak sírtam, mint a záporeső…

Katus néni elszomorodott, egy kicsit sírt is, aztán azt mondja:

– Mese, mese, mesd ketté. Régen volt, talán nem is igaz. Dolgos, szorgalmas lány voltam, nem mint most – ilyen semmire se jó. Annyi ruhát szereztem magamnak, hogy az asszonyaim mind azt mondták: no Katus, az ugyan jól jár, aki magát elveszi. Nézd csak lelkem, nézd!

Egyenkint előszedte a ládából, meg a sifonból a drágalátos ruhákat. Jaj, majd beleveszett a szemem világa! Oh be gyönyörű kasmirkendői voltak, micsoda csipkék, micsoda szép selymek, jaj milyen aranystikkolások!… Szinte repesett a szivem és még a lélekzetem is elállt. Nincs annyi szép ruhája a király lányának se!

A lányka szemei égtek és fonnyadt arcocskája egészen kipirult. A hallgatóságban is izgatott moraj támadt erre a lelkes ecsetelésre.

– Katus néni is gyönyörködve nézte a hummit, némelyikét meg is simogatta, mint valami kedves bárányát. Egy szép blúzra még a szeméből is ráesett a könny.

Azt mondja, ezt egy jó asszonyától kapta, akinél nem volt áldottabb lélek a világon. Hogy ez az egy úgy bánt vele mint a saját gyermekével; nem szidta, nem bántotta; ha bánata volt, megvigasztalta; áldja meg az Isten a haló porában, valamennyi virág az ő sírján virítson.

Azután amint rakosgatta, amint bontogatta a ruhákat, amint mosolygott, beszélt erről is, arról is, megint csak elszomorodott, megint csak lehajtotta a fejét.

– Hát érdemes volt ezekért a ruhákért élni?

– Bizony érdemes! – feleltem én.

– Mit tudsz te ahhoz! Te még gyerek vagy. Mit ér az már nekem? Nyomorult vagyok, öreg vagyok, a mellem fáj, a karomat alig birom, rosszul esik még a szó is. Olyan fáradt vagyok, olyan hitvány! Aztán az ember ide-oda vetődik, hol itt, hol ott, mint az Orbán lelke. Úgy, úgy fiam, csak húzzuk, húzzuk, amíg bírjuk, azután megszakad a gebe…

Csak látom, hogy Katus néni feje leesik a mellére; csak látom, hogy a képe egészen fehér; csak nézem, hogy ül ott helyén összekuporodva, sokáig, sokáig. Azután megint olyan különöseket kezd beszélni, mint délelőtt. Azt mondja:

– Menyasszony lánya van!

– Kinek? – kérdem.

– Mi közöd hozzá! – torkol le; de azért csak beszél, susog tovább, Isten tudja miről.

– Láttam őket a templomban. Ott voltak mindnyájan. Az örömapa, az örömanya, a menyasszony, a vőlegény. Most hirdették ki harmadszor a fiatalokat. Oh be szépen prédikált a pap!… Mikor lenézett, csak mintha megnyilt volna alattam a föld; mikor felnézett, mintha meghasadt volna az ég és onnan angyalok integettek volna le énekelve, hárfázva. Olyan szépen beszélt az Isten embere, olyan szomoruan, hogy se élő, se halott nem voltam, csak forgott velem minden s majd megszakadt a szivem.

Már megint nem szól egy jó órát, csak aztán kezdi:

– Hej, de van nekem egy fekete kendőm, ha azt a fejemre veszem, minden bánatomat elfelejtem; van nekem egy aranyos papucsom, ha azt a lábamra veszem, ott leszek, ahol akarok; van egy szekér, felülök rá, hallom már az ostorhegyes csengőjét, itt lesz nemsokára!

Nem értettem belőle egy szót se. Vacsora után egy darabig még motoszkált, tett-vett a konyhában; azután lefeküdt. Engem odahitt az ágyához.

– Loptál-e már valamikor? – kérdi.

– Nem én, soha, Katus néni! – mondom.

– Hát hazudtál-e?

– Azt se?

– Nincs se apád, se anyád, úgy-e?

– Nincs, Katus néni, – árva vagyok.

– Akkor jól van, – mondja, – de lassan, hogy alig hallom. Téged meghallgatnak odafönn. Állj ide a fejem fölé és mondd el a miatyánkot!

Elmondtam; Katus néni megsimogatta a képemet, és azt kérdezte, tudok-e zsoltárokat?

– Tudok.

– Énekelj hát egyet, lelkem.

Énekeltem; Katus néni összetette a kezeit és behunyta a szemeit. Egyszer felriadt:

– Hangosabban, gyermekem!

– Felébred a nagysága, meghallja – mondom.

– Meg, meg… felébred odafönn… meghallja… ő is meghallja…

Ilyesmit beszélt össze-vissza a szegény Katus néni. Azután aludni küldött és elfujta a gyertyát. Reggel fel akarom kelteni: nem mozdul. Nézem az arcát, olyan sárga mint a halál. Sírva fakadok, rázom, kiabálok: Katus néni, Katus néni! A nagyságos úr, a nagyságos asszony beszaladnak; elküldenek doktorért, biztosért, a mentő urakért; de bizony Katus néni többet nem ébredt fel.

A lányka elhallgatott. Gyönge, vézna mellét csöndes szepegés reszketette, amint befejezte a szegény együgyű Katus halálának történetét. A lámpa fénye éppen ráesett szöszke fejecskéjére s megvilágította hervadt arcát, melyen már mintha ott lebegne néhány vonás abból a szomoruságból, mely az öreg cselédet sírba vitte. Fejletlen gyermekhangját sokáig nem tudtam elfeledni.

MARISKA.

Mariska felébredt, természetesen rosszkedvüen. Mindig rosszkedvüen ébred. A szőkehajú bábú, aki vele hált, meg a csöngetyüs bárány, aki az asztalon állva töltötte az éjt, gondba borultan nézik kis gazdasszonyukat, s vigasztalhatlanoknak látszanak, hogy ügyet se vet rájuk. Igen, az egész Mariskából nem látszik egyéb, mint egy sírásra görbült durcás szájacska.

Személyleírását még kiegészíthetjük a következőkkel: pufók arcocska, két nagy kék szem, szöszke lenhaj, 23 fog (egyet, éppen a középsőt, elvitte az egér), rózsás kövér karok és kacsók.

Különben Mariskának teljesen igaza van, hogy szivecskéjébe egy kis reggeli világfájdalmat engedett belopózni. A világ a négyéves emberrel határozottan ellenségesen bánik reggel. Minden önálló akarattól megfosztják.

Mariska például azt tartja, hogy a mosdás szükségtelen valami és meg van győződve, hogy szurtos ábrázattal is meg tudna élni. És mi történik? Az egész világ ellentétbe helyezkedik az ő életfelfogásával és kaján kárörömmel azt kiáltja:

– Mosdasd meg Mariskát! gyötörd meg Mariskát!

Tudniillik, a dadának kiáltják ezt, aki nem is késik követni a világ parancsát. Mariska átéli a szivacs és hideg víz keserveit.

Mariska véleménye szerint a fésülködés sem feltétlenül szükséges ahhoz, hogy az ember megreggelizhessék. A reggelihez elég a kávé, a zsemlye, a kanál, meg a kendő, amit az ember nyakába kötnek. De sőt ez az utóbbi sem feltétlenül szükséges, mert sokkal jobban ízlik a kávé, ha az ember leöntheti vele a ruháját. És az egész világ, amely pedig illetéktelen, mert nem négyéves, azt a tant hirdeti, hogy a reggelihez szükséges a fésű is.

Mariskát megfésülik.

De hogy visszatérjünk a ruhához, Mariska véleménye szerint a legnagyobb igazságtalanság, amit a világ egy négyéves lénnyel szemben elkövet, a ruhakérdés. Azt követelik tőle, hogy ne csak tépetlen legyen a ruhácskája, hanem, hogy mind a két harisnyája meglegyen, sőt még az egyik cipőjét sem engedik elveszteni. Ha nem volna az embernek függője, amit hébe-korba elveszthet, bizony nem lenne érdemes élni ebben a korban!

És ha még kivánná azt, hogy harisnyát, cipőt huzzanak rá. De szó sincs róla. Ő nem barátja az öltöztetésnek, sőt többnyire világosan tiltakozik is ellene, s így méltán csodálkozik a nagy emberek eszejárásán, akik mégis megvárják tőle, hogy vigyázzon a ruhájára.

Mariska, átesvén a torturákon, kibocsájtja szivéből a világfájdalmat. Hess, fekete bogár… Mariska átadja magát a nap élvezeteinek.

Ezek közt az első helyet a reggeli foglalja el. Mariska, mint egy kis királyné, egy székbe helyezkedik s teljes önérzettel várja a kávét. Az étvágy nagyban követeli jogait; lábacskái türelmetlenül dobognak; de azért nem feledkezik meg kis barátairól: a báburól s a bárányról sem. A viaszkisasszony nyakára kis asztalkendő kerül.

– Baba, jól viselje magát! Be ne piszkítsa a ruháját, mert Mariska megharagszik. Bari, te is légy szófogadó, mert jön az ördög és elvisz!

A bari olyan ostobán néz gyapjas pofájával kis gazdasszonyára, hogy abból minden jó kimagyarázható a világon. Baba is egészen csöndesnek igérkezik. Mariska meg van elégedve, s mikor a dada behozza a reggelit, az első kanál kávé ugyan Mariskáé, de a második bizonyosan a babáé, a harmadik a barié, sőt gyakran még a negyediket sem tartja meg magának a nagylelkű Mariska. Az többnyire apáé, aki az asztalnál az ujságot olvassa. A dada és a mama nem kapnak, mert hisz övék a hatalom és a kávé birodalma. Ők annyi kávét ihatnak, amennyit csak akarnak.

Ilyen módon aztán mindenki jóllakik; még a cica is jókedvüen dorombol a szék lábánál (az is kapott néhány kanállal a kávéból). Mariskának most az a kitünő gondolata támad, hogy milyen jó lenne egy kanállal megkínálni a levegőt.

A gondolatot tett követi s egy kanál tartalma szétfröccsen a levegőben… A kávé túlnyomó része apa arcába röppent, aki prüszkölve törülgeti bajszát és szakállát. Ez jó tréfa volt. Mariska sikongat örömében; a viaszkisasszony nevet gyöngyszemeivel; bari nyakán megcsendül a kis csengő; a cica a szék vállára ugrik, hogy jobban lássa a jelenetet; – és ami fő, a papa is nevet. Igy hát a dolog rendben van.

Csak a dada és a mama nem nevetnek. Azoknak külön véleményük van, sőt a mama általános meglepetésre megpacskolja azt a kezét Mariskának, amelyikkel a sikerült tréfát elkövette.

A mécses persze eltörik. Mariska sír, még pedig olyan kétségbeesetten, hogy az egész társaság meg van döbbenve. (Kivéve a mamát, meg a dadát.) De csak egy-két percig tart a búbánat és Mariska gyorsan napirendre tér felette. Azaz nem egészen, fejecskéjében tovább fűződik az eset, s egy kis bölcselkedés után a következő eredményre jut:

A mama haragszik az ő jobbkezére, mert az rosszul viselte magát. Csunya jobbkéz! Mariska jó kis leány s elhatározza, hogy többé rá sem néz a haszontalanra. Sőt ő maga is rádupláz a szegény kacsóra. (Nesze, te rossz!) Igen, de a balkéz ártatlan. Arra nem haragszik a mama. Mi lenne, ha avval próbálnók meg azt, ami az előbb oly gyászosan végződött?

És Mariska most már balkézzel föccsenti szét a kávét a semmiségbe. Tessék, igyatok ti is napsugarak, abrosz, papa szakálla… Mariska diadalmasan néz szét, hogy a hatást lesse. Ah, a hatás még gyászosabb.

Mama most már nemcsak a balkezet paskolja meg, hanem a kávét is elviteti előle. Mariska sír egy verset és igen haragos mindenre. Hogy is ne, mikor az ember manapság már azt sem tudja, melyik kezével szabad szerte föccsenteni a kávét?

A reggeli szórakozásai imigy véget érvén, következnek a többiek. A második helyet a sorban az ujjszopás foglalja el. Ez az élvezet kiadósabb mint a reggeli, mert egész nap részesülhet benne az ember és érdekesebb is, mert tiltva van. Ha rajta csipik Mariskát, sokkal terhesebb következményekkel jár, mint a kávémanipuláció, mert ez ellen már nem csak a mama, meg a dada esküdtek össze, hanem apa is, a bácsi is, a szakácsné is, az egész világ. Alig hinnék, mi történt a minap?

Mariska a konyhában volt. Egyedül, egészen egyedül! Ilyesmi már hetek óta nem történt vele. Szive lázasan dobogott, arca kipirult a gyönyörtől, lator szemei még egyszer kémlelve futottak végig a tányérok és kemence felett; – és a másik percben ujjacskája a szájában volt. Ah, ez feledhetetlen, isteni élvezet volt.

És a mama mégis megtudta. Soha sem találják ki azt, hogy ki volt az áruló? A kéményseprő, aki a kemencét tisztogatta és nem lehetett látni. A kéményseprők mindig kiállhatatlanok voltak, hátha még így viselik magukat!

De azért Mariska nem mond le az ujjszopás örömeiről. Ime, mi történik most is? A mama a szobájában fésülködik. Mariska besompolyog hozzá s a következő párbeszéd fejlődik köztük:

Mariska: Jaj, mama, mit csinált tegnap a Pista!

Mama: Mit, kis lányom?

Mariska: Az borzasztó volt, mama… jaj de furcsa… így tett… (Mariska tétovázó arcot vág, mintha nem merne belefogni a mutatványba.)

Mama: No hát, mutasd meg már, mit tett az a Pista?

Mariska: Megengeded, mama?

Mama: Meg, fiam.

Mariska: Igy ni. (A kis ujjak egyike a gyöngyfogak közé kerül. Amint kiderül a mutatványból, Pista tegnap az ujját szopta.)

Mama: Ezt tette Pista? Látod, Mariskám, milyen csúf dolog ez. Az ilyen gyerekeket szokta a Mikulás a puttonyba tenni s elviszi őket a kútba. Ott aztán szophatják az ujjukat. Te, kicsikém, ugy-e, sohasem teszed azt?

Mariska (mohón áldozva az ujjszopásnak): Én, mama, sohasem.

Mama: Tudom, hogy nekem jó leánykám van… De Mariska, vedd ki már az ujjadat a szádból; eleget láttam már, milyen utálatos fiu az a Pista. Igy. Meg vagyok veled elégedve, angyalom!

A dada, akitől az imént megugrott Mariska, megjelenik a szinhelyen s Mariska vígan szökell ki a gyermekszobába. Ám kis idő mulva szerét ejti apa szobájában is ilyen kis párbeszédre:

Mariska: Apa, tudod-e, mit csinált tegnap az a rossz Pista?

Apa: Mit, kincsem?

Mariska: Nem merem megmutatni, apa. Jaj, jaj, milyen az a Pista!

Apa: De csak hadd lássuk!

Mariska: Ezt, ni! (A mutatvány ugyanaz, ami az imént volt.)

Apa: Micsoda, irgum, birgum, makkalsó! Ezt tette Pista? No, majd összeállunk az apjával és hátrakötjük a gézenguz sarkát. Nem viszi el ám szárazon!

Mariska ilyen fifikával kimerítvén napi élvezeteinek második pontját is, egészen az ő kis országának, a gyermekszobának szenteli magát.

Sebesen röppen itt a nap. Mariskának ezer dolga van a bábuval, aki mindig rossz; s még több baja a báránnyal, aki nagyon ostoba. Szerencsére ott van a macska, az nagyon eszes teremtés és igen jól megértik egymást Mariskával.

Közben pedig fogadja látogatóit. Mindennap vizitbe jönnek hozzá piros és zöld borítékban a cukorkák. Ezekkel a kedves vendégekkel egy nagybajuszos és szakállas úr is jön, a nagybácsi; de az egészen mellékes.

A bácsi imádja Mariskát, nem tudna ellenni egy napig sem, hogy az ölébe ne ültesse s különösen nagy kedve telik benne, ha összeborzolja a szakállát. Mariska ezt szivesen megteszi, mert még nincs itt a szomszédék Pistája. Akkor a bácsi csillaga elhalványul.

Pista apró-cseprő feketeszemű legényke, egy évvel idősebb mint Mariska, és valóságos ezermester. Olyan kártyavárat tud építeni, hogy abban egy törpe király ellakhatnék az egész udvarával; s egy szájdorombon olyan furcsa nótákat fuj el, hogy Mariskának eláll a szeme-szája. Oh, az gyönyörű! Pista fujja; Mariska táncra kerekedik a bábuval; lebeg a szöszkisasszony aranysárga haja… hipp, hopp, sohase halunk meg!

Azután Pista egy kis papirhajót készít. Van rajta vitorla, zászló, az elejébe befog hat legyet s vígan indul a hajócska az Operenciás-tengerre, vagy még annál is messzebbre. Gyí, lovak, gyí! A két gyerek összebúva nézi, merre veszi útját a különös fogat. A szőkefürtös fejecske, meg a borzas fekete buksi egymáshoz tapad; a két kis pajtás karja egymás nyaka köré fonódok bizalmasan… És az öreg fali óra barátságosan beszélget le hozzájuk: tik, tak, tik, tak. Majd zöngve hirdeti az idő szállását a szobácska csöndjén át: egy, kettő, három, négy…

A kis pajtások megéheznek. A doromb elhallgat; a papirhajót felfordítják a szárnyas lovacskák; bari a kuckóba kerül. Most érdekesebb dolog foglalja el Mariskát, Pistát: a vajaskenyér, amit uzsonnára hoznak be nekik.

Kedves vajaskenyér! A Pistáé gyorsan eltűnik, mikor Mariska még alig nyult a magáéhoz. Pistát, úgy látszik nem elégítette ki a maga része, mert epedő szemmel nézi pajtásáét. Szophatná bár az ujját (ha ugyan igaz a Mariska legendája), rajta nem zsarnokoskodhatik dada, aki a sarokban köt valami százesztendős harisnyán; de ő az ujjánál ízesebbnek tartja a vajaskenyeret. A buksiban önző terv fogamzik meg:

– Mariska! hozok neked holnap egy szarvasbogarat.

Mariska csaknem elejti a kenyerét meglepetésében.

– Szarvasbogarat? – dadogja hihetetlenül.

– Igen, Mariska, két nagy szarva van és sok lába.

– És nekem adod?

– Neked, ha te is nekem adod a vajaskenyered felét.

Mariska arca elborul. A dolog komoly megfontolást érdemel. A szarvasbogár nagyértékű, csábos valami, de az ár sem megvetendő. Pista azonban ravaszul segít a dolgán:

– Ha nem adod, akkor a szarvasbogarat Esztinek viszem.

Ez hat. A kenyér kettétörik s a pajtások megosztoznak rajta.

Az aranyos percek elfutnak. Az öreg falióra beszólítja a szobába az estét; Pistát hazaviszik; a vacsorának is vége; a macska álmosan kucorog az asztal alatt, alszik a bábú, szundikál a bárány; Mariska felkivánkozik az anyja ölébe és ott összekuporodik, mint egy kis gombolyag. Arcát elönti az álom tűzpiros mámora, szemei letapadnak és édesen elalszik.

Lefektetik ágyacskájába, melléje a bábut; apa, anya lábujjhegyen jár-kel még egy darabig körötte, s a gyermekálmok édesen lebegnek fejecskéje felett. Elhozzák a kis papirhajót vitorlájával, zászlójával újra; Mariska beleül, mellé telepedik a viaszkisasszony meg a bárány, meg a nagy agancsú, soklábú szarvasbogár, s csingling, indul a hajócska. De ni, Pista is rajta van; kezében egy nagy darab vajaskenyér és uram, teremtőm, alig hinné az ember, megkínálja a felével Mariskát! A saját kenyerének a felével! Ah, mily gyönyör… Mariska első diadala! És a hajócska csöndesen ring a hullámfodrokon.

MAROSSZÖGÖN.

– Egy államkölcsönös város életéből. –

Marosszög, a nagy alföldi város, kettőről nevezetes: árvizéről és halpaprikásairól. Mikor én Marosszögre kerültem, az árvíz-szezón már véget ért és így kiváncsiságom elsősorban kizárólag a halpaprikásban koncentrálódott.

Amint kissé megismerkedtem a városbeliekkel, felvetettem a kérdést: hol lehet halpaprikást enni?

– Most sehol… – felelték a bennszülöttek. – Hanem a jövő hónapban nagyszerű halpaprikás-estélyek lesznek a »Durbincsban« és az »Aranykecsegében.«

– Hát jelenleg nincs elég hal a Tiszában?

– Hal csak lenne a Tiszában, de étvágy nincs hozzá a városban.

– Ah, ah – miért?

– Mert az év e hónapjában Marosszög mindig gyászba van borulva.

– És miért gyászol Marosszög?

– Majd megtudja, ha itt lakik pár esztendeig… kivált ha viszi valamire!

Eszerint tehát egy időre le kellett mondanom a halpaprikásról. Ám ez időtájt egyéb meglepő tapasztalatoknak is jutottam birtokába. Elsősorban, hogy a marosszögiek az év bizonyos szakaiban csak nyűtt, kopott öltözetben járnak. – A polgármester (egy igen tekintélyes külsejű alak) kis szőrement gombakalapban sétált az utcán, melynek karimáját az idő foga úgy körülrágta, hogy egyszer, amint köszönt valakinek, a kalapjából csak a karima maradt a kezében. (A többi kiesett belőle.)

– Mért járnak önök Marosszögön mind ócska ruhában? – kérdeztem egy ízben a főjegyzőtől.

– Majd megtudja azt ön, amint kissé megmelegszik a falaink között. Kivált ha véletlenül házat talál venni. (Ez utóbbi szavakat a város pennája némileg fenyegető hangsúllyal mondta.)

– De a polgármester a városi tekintélye érdekében mégis jobb kalapot hordhatna!

A főjegyző ünnepélyes arcot öltött.

– Ne bántsa, uram, azt a kalapot! Az együtt korosodott és szenvedett szeretett városunkkal. Az a kalap gondolkozott, szónokolt, ha kellett, sírt az érdekünkben húsz esztendő óta.

– Talán még sem csupán a kalap, hanem az is, aki alatta volt: a polgármester? – vetettem közbe.

– Nos igen, egy kicsit a polgármester is, de főképp a kalap.

Nem értettem, amit arcom eléggé elárult. A főjegyző megveregette vállamat:

– No csak lakjék nálunk néhány esztendeig, majd megnyílik önnek is a marosszögi politika misztériuma. Kivált ha házat talál venni fiatal barátom!

(Ez utóbbi szavakra már megint rátette a fenyegető hangsúlyt.)

Ebből mindjárt sejthettem, hogy házat venni nem a legbátorságosabb dolog lehet Marosszögön.

A másik meglepő tapasztalat az volt, hogy a marosszögiek az év bizonyos szakaiban nem borotválkoznak. Mikor tehát Szikora Mihályhoz, a legnépszerübb marosszögi borbélyhoz betértem, igyekeztem ez ügyben informáltatni magamat.

A borbély nagy, vörös szakállú, bikanyakú ember volt, olyan termettel és vállakkal, hogy mintául szolgálhatott volna egy Vulkán-szoborhoz. Mikor borotválta az embert, szinte úgy tetszett, mintha egy őskori ciklops incselkednék egy boldogtalan modern halandóval, akinek minden áron el akarja metszeni a torkát. Az Isten tudja, hogy barátkozott össze két olyan ellentétes valami, mint Szikora Mihály és a borbélymesterség.

Tehát, mint említém, egyszer szóba is hoztam a kérdéses ügyet az officinában. Szikora uram beléptemkor a fogait piszkálta unalmában.

– Úgy látom, Szikora úr, mostanában rosszul megy az üzlet! – kezdtem a szóba.

– Hazafias marosszögi ember ilyenkor nem borotválkozik, – felelt mély flegmával a borbély.

– Ah, áh… és miért, ha szabad kérdenem?

– Azért, mert most esedékes a marosszögi árvizes államkölcsön és a borotválatlan arcok olyan szomorú külsőt adnak városunknak, hogy megesik rajta a pénzügyigazgató szive és megadja a fizetési haladékot.

Kezdtem hajzani hozzá, hogy ebben az időtájban Marosszögön mért nincsenek halpaprikás-estélyek, mért nincs étvágy, mért járnak ócska ruhában az emberek, – szóval mi okozza a közgyászt?

A következő hónapban Marosszög megkapta a haladékot; ámde a polgárok ábrázata ezután is szomorú, mogorva, tüskés maradt.

– Hiszen most sem simák az állak városunkban? – szólítottam meg újra Szikora uramat.

– Bölcs marosszögi ember most sem borotválkozik.

– Hát most már mért nem tetszik?

– Mert most kezdődik a vadászat a fácányosban.

– De hiszen a fácán nem kivánja a marosszögiektől ezt az áldozatot!

– A fácán nem kivánja és nem is az ő kedvéért tesszük, hanem az államtitkár urért, akit a főispán úr megszokott hívni a fővárosból a vadászatra. Az okvetlenül behajtaná a jövő évben az államkölcsönt, ha sima állakat és szépen nyirt szakállakat látna a városban.

– És mit szól ön, az iparos, ehhez, akinek az üzletét tönkreteszi ez a politika?

Szikora uram olyan bölcsen felelt, mint egy görög és oly önzetlenül mint egy római:

– Bennem zokog a borbély, ezt látva, de elégülten nevet az államkölcsönös polgár.

– És nem kap hajba ez a kétféle Szikora Mihály?

– De néha megesik ez is. Ilyenkor úgy állítom helyre köztük a rendet, hogy elmegyek a »Durbincs« című polgári bormérőbe; ott maradok hajnalig; és mikorra onnan hazakerülök, akkor már a borbély van vígan és az államkölcsönös polgár sír. Amint illik.

Ily módon lassankint lehullott szemeim előtt a lepel a marosszögi politika misztériumairól. E politikának alapja a panasz volt. A panasz, mely ott lebegett a borotválatlan arcokon, a kopott öltözékeken, minden szóban, a gyűlésekben, a társaságokban, a boltok ajtóiban, sőt a cipők és csizmák bánatos csikorgásában is. Ennek a politikának képezte csúcsát a polgármester szőrement gombakalapja, mely úgy sírt és panaszkodott a város fejének bubján, mint egy posztóba formált elégia.

Kinek lett volna szive behajtani a kölcsönt azon a városon, melynek polgármestere is rongyos kalapban jár?

Egyébiránt pedig gyorsan otthonosan éreztem magamat a városban.

Kedvesen üti meg szivemet mindig a marosszögi kávéházban töltött délutáni órák képe! Látom az asztalok körül üldögélő polgárokat, amint, szájukban a rózsaszínüre szítt hatalmas tajtékpipával, mély hallgatásban, komoly érdeklődéssel kísérik a tekeasztalokon folyó játszmát.

Csörögnek az ibrikek; lebeg a füst illatos kék felhőket képezve a légben (marosszögi ember csak szűz dohányt szí, ámbár azért szidja a trafikot); a lapok érintetlenül szomorkodnak a falon (marosszögi ember nem olvas, hanem csinál politikát); és ha a dákó kezelője jó lökést csinál, az egész kávéházban olyan mormogás fut át, az arcok olyan kifejezést öltenek, mintha azt mondanák:

– Végre marosszögi emberre is mosolyog a szerencse annyi sorscsapás után!

Ha pedig a teke a legutolsó pillanatban várakozás ellenére cserben hagyja emberét, keserű sóhaj emelgeti a kebleket:

– Ilyen is csak marosszögi emberrel történhetik meg!

Ezek a tekeasztalok voltak a marosszögiek legnagyobb gyönyörüségei, legvonzóbb látványosságai. Az államkölcsönön és adókon kívül még csak azok a partik érdekelték őket, melyeket azokon vívtak Marosszög tekéző bajnokai. Ebéd után a város összes számot tevő eleme találkozót szokott adni e helyen, sőt igen gyakran megjelent a küzdő téren a polgármester gombakalapja is; – fájdalom, a katasztrófa óta már újdonaj új kiadásban.

A város notabilitásai a nagy asztalt ülték körül, a polgármester természetesen a főhelyet foglalván el, ahonnan, mint valami bércről, az asztalok zöld csatasíkjait felségesen be lehetett látni. Körülötte ültek a főemberek, a főjegyző, a főkapitány, a tanácsosok és a polgárság kimagasló vezéralakjai, a gyógyszerész, a város legnagyobb gavallérja, az ügyvéd, a város leghiresebb pörvesztője, Szücs Pál uram, a pék, a város legnagyobb szája, akinek olyan nagy szája volt, hogy állandóan el volt rekedve és évek óta egy szavát sem lehetett meghallani (ilyen is csak marosszögi nagyszájú emberrel történhetik meg!), és az asztal végére Szikora uram, a borbély, aki úgy került a nagyságok közé, hogy neki van a városban a legnagyobb szakálla.

Itt ismerkedtem meg az imádottam apjával… Mert beleszerettem rövid idő alatt egy marosszögi leányba, még pedig a képzelhető legtisztább és áldozatkészebb szerelemmel, aminek legfőbb bizonyítéka, hogy imádottam – államkölcsönös leány volt.

Marosszögön ugyanis kétféle leány van: olyan, akinek az apjának van valamije, ez az államkölcsönös leány és a rossz parti; továbbá olyan, akinek apjának nincs semmije, tehát államkölcsöne sincs, ez a jó parti. Az előbbiek a háziurak, az utóbbiak a lakók gyermekei. Az ifjuság Marosszögön ez utóbbiak körül röpköd, nekik udvarol, őket adorálja, őket táncoltatja a bálokban, ők csillognak, ragyognak; míg a háziurak leányai többnyire a hamupipőke szerepét játszák. A helyi lap farsang idején gyakran fakad ki ekképp: »A lakók leányai toilettekben ma is oly fényüzést fejtettek ki, hogy a háziurak szegény leányai, kiknek nem telik új ruhára, hovatovább kénytelenek lesznek elmaradni a bálokból.« A telekkönyvet sem abban a reményben nézik meg, hogy van háza a leánynak, hanem abban, hogy nincs és Marosszögön már számos válópernek képezte alapját az, hogy utólag kisült, hogy az asszonynak van hozománya (értsd: államkölcsöne); holott a férj abban a jó hiszemben vette el, hogy vagyontalan.

Imádottam atyja Tarcsay Gábor úr azzal keltette fel érdeklődésemet, hogy ő volt a legszomorubb ember a kávéházban, – amely szomoruságra akkor neki nagy oka volt, mert felmondott a lakója!

Idegen ember nem tudja, mit jelent ez! Csak marosszögi ember szive érezheti át teljes valójában, mi az, mikor valakiről szétröppen a hír:

– Felmondott a lakója!

Szomoruan kongnak e szavak. Sírnak hallatára még a levelek is az ágon. A szél felkapja és zokogva hirdeti a fáknak, a mezőknek és a madaraknak: felmondott a lakója!

Úton-útfélen résztvevő arcok állítják meg a szerencsétlen férfiut; szorongatják kezeit, veregetik vállát és hangzik a szánakozó kérdezősködés:

– Felmondott?

– Fel bizony, kedves Csomainé nagysád, felmondott.

– Istenem, istenem… vajjon mi lehet az oka?

– Én nem tudom… én ártatlan vagyok… én a tenyeremen hordtam, óvtam még a széltől is, mégis felmondott.

A másik utcasarkon új vigasztaló fogja el:

– Fogadd részvétemet… Hidd el, úgy érzem magamat, mintha a saját lakómat vesztettem volna el.

– Köszönöm részvétedet… – rebegi amaz.

– Barátom, csak nyugalom… ne hagyd el nagyon magad! Gondold meg, Isten adta a lakót, Isten elvette!

– Isten adta, Isten elvette… – tördösi a boldogtalan háziúr és fejét rázva, szomoruan baktat tovább.

Hja, mert Marosszögön sok a háziúr, de kevés a lakó. A lakások többnyire üresek, nem jövedelmeznek; a gazdán kívül egyedül csak az államkölcsön lakik a házban, melyen az árvíz után felépítette.

Ilyen állapotban ült Tarcsay is a kávéházban és valahányszor ránéztem, mindig elfacsarodott a szivem. Annyi bánat lebegett arcvonásain és ha néha tett is valamely megjegyzést a játszmára, mindjárt elhallgatott és lesütötte fejét. Mintha ezt mondaná:

– Azaz, mit is beszélek?… Az olyan ember, akinek felmondott a lakója, húzza össze szerényen magát és hallgasson!

Mély részvét fogott el e szomoruság láttára és elhatároztam, hogy kifogadom a felmondott lakást. Mérnöki hivatásom ugyan gyakran a környéken tartóztatott és nem volt szükségem nagy lakásra (eddig egy fogadóbeli szoba is elég volt), de már nem állhattam ellent ennyi nyomornak.

Azért, mikor legközelebb a kávéházba mentem, bemutattam magamat Tarcsay úrnak:

– Török Elek, mérnök.

– Örvendek a szerencsének! – felelt búskomolyan rám nézve, de ismét lesütötte fejét. (Miféle szerencsének örvend az olyan ember, akinek felmondott a lakója!)

– Azt hallom, hogy Tarcsay úr házában egy lakás volna kiadandó.

Emberemet mintha villamáram érte volna. Felegyenesedett, arca kipirult, szemei csillogtak szemöldökei alatt:

– Uraságodnak lakásra van szüksége? – rebegte.

– Azt keresek, mert megúntam a vendéglői életet.

Megragadta hálásan a kezemet:

– Az Isten áldja meg ezért, – mondotta. – Igen, igen, csak az önálló lakás ér valamit! Mert mi a lakás? Oh a lakás! Az a tűzhely, a haza… minden!

Denique, kivettem a lakást. Kényelmes, csinos ház volt, az udvaron kis kerttel. Első reggel a házigazdám mindjárt karon fogott és minden zugot megmutogatott.

– Ez itt galambduc… de a mi galambjaink illedelmesek. Csak moderate turbékolnak, nem zavarják a lakókat. Emezek itt a ketrecek… a baromfiakat ketrecekben tartjuk, hogy ne lábatlankodjanak a lakóknak.

– De mért vannak feketébe vonva a ketrecek?

– A kakasok félrevezetésére.

– Mi szükség van arra?

– Hogy fel ne keltsék hajnalban a lakókat álmukból. A ketreceket este bevonjuk fekete posztóval és a bevonatot csak reggel nyolc órakor vesszük le. A kakasok azt hiszik, hogy nyolc órakor van hajnal és addig nem kukorékolnak.

(És volt szive az én elődömnek felmondani! Oh a marosszögi lakók hálátlanok!)

– Ez pedig itt Erzsike lányom, – mondá a házi gazdám, mikor felvezetett a lakására, és egy kedves fejecske került elém olyan szőke hajjal, mint egy nagy nyaláb kúpba csavart kalász. Az »államkölcsönös leány.«

– Erzsikém, – Török Elek mérnök úr, a mi új lakónk.

Azok a dévajan mosolygó szemek, melyek rám néztek, miközben a lágy kezecske egy percre a kezeimbe simult, azt jelentették, hogy már alaposan ki vagyok kémlelve holmi ablakfüggönyök mögül.

És ezt a két mosolygó szemet többé nem tudtam elfelejteni. Mikor délután künn húztam a láncot a határban, folyton egy kedves hang csengett a fülemben:

– Úgy-e elmegyünk, mamácska, délután öt órakor a Tiszapartra sétálni?

Ezt Erzsike kérdezte Tarcsay mamától, kinek persze szintén bemutattak. És a kék szemek kérdőleg sugaraztak rám:

– Nos, jó vitéz, hát érted-e, hogy mért kérdem én ezt most és mért jelölöm meg oly pontosan az időt és helyet?

A vitéz persze, hogy értette és félbe-szerbe hagyva a sürgős munkát, délután öt órakor ott illegett a szőke kalászkúp és a kék szemek mellett a jó öreg Tisza partján.

Ámde e perctől fogva marosszögi ismerőseim titokzatos szavakat röpítgettek el füleim mellett, melynek értelmét sokáig nem tudtam eltalálni.

A főjegyző, kivel másnap találkoztam, igen komoly arccal állított meg az utcán. Hangja oly ünnepélyesen rezgett:

– Vigyázat, fiatal ember, vigyázat!

– Mi történt?

– Többet nem mondok. Atyailag tanácsolom, legyen óvatos!

A gyógyszerész (kivel szintén bizalmas barátságot kötöttem) elmenőben ezt súgta fülembe:

– Memento – az államkölcsönre!

Szikora uram pedig, mikor az officinában munkába vette a fejemet, nagyot sóhajtva mondá:

– Oh fiatalság! Milyen könnyelmüen sétál az az örvény szélén!

Séta! Megvan! Világosság gyult agyamba… Hiszen az én marosszögi ismerőseim azért aggódnak értem, mert az államkölcsönös leánnyal láttak sétálni. Marosszögön ugyanis azt a legényembert, aki egy fiatal leánnyal egyszer a sétálás bűnébe esett, elveszettnek tartják.

Ami azonban engem illet, el kellett ismernem, hogy az ismerősök jól szimatolnak. Komolyan beleszerettem a kis államkölcsönös leányba. Azért tehát megadással tűrtem, hogy Szikora uram hatalmas tenyereivel úgy megmossa az én könnyelmű fejemet, hogy szinte szikrázott bele a szemem.

Igen, igen; bizalmas barátaim intelmei dacára tovább sétáltam az örvény szélén, azaz jobban mondva a Tisza szélén, mely ott ömlik el Marosszög mellett, hol szilajon harsogva megdagadt kebellel, hol szeliden mormolva és összehúzódzkodva. A Tisza a marosszögi séták egyedüli célpontja; a Tisza, mely folyton új meg új ábrázattal, új meg új szereppel mulattatja nézőit, akár egy sokoldalú szinész. Csupa érdekes néznivaló: az áradó meg apadó víz; a rakpart, melyet az állam építtetett a marosszögieknek az árvíz után s mely azóta a lakosokat folyton azzal szórakoztatja, hogy hol kidől, hol bedől; a tiszavirág ideje, mikor a sárga habokon az a csillogó lepedő úszik…

Milyen édesek azok a sétatervezgetések, melyek ugyancsak mindig egy pont körül forognak (merre is vennénk utunkat egyebüvé?), de mindig változatosak!

– Hová megyünk ma sétálni?

– A Tiszához. Megnézzük, árad-e?

Elmegyünk a marosszögiek örök ellenségéhez és mégis bizalmas, régi barátjához, az öreg Tiszához, melynek megáradt, sárga hullámaiban este ingó táncot járnak a fürdő csillagok. A habokban a csillagok, az én nyugtalan lelkemben pedig két szelid kék szem. És agyamra dől az est és a szőke haj illatának mámora…

Másnap megint felmerül a kérdés:

– Hát ma hova megyünk?

– A Tiszához. Megnézzük, apad-e már?

Harmadnap, mondjuk csütörtökön, megint ez a jelszó:

– Jerünk a Tiszához… Tekintsük meg felépült-e már a rakpart?

Péntek délután:

– Nos, mi a mai programm?

– A Tisza… Hátha bedőlt megint a rakpart? (Hiszen ugyis péntek van.)

Egy szép augusztusi napon végre – a rakpart éppen újra fölépült – nyilatkoztam. Ott történt a vén Tisza partján. Az alkalom kitünő volt. A mama ugyanis nem mert rálépni az új rakpartra, attól tartva, hogy bedől alatta, és mi Erzsikével egyedül maradtunk rajta.

Oda hajoltam a kedves fejecskéhez és remegő hangon suttogtam:

– Erzsike, a mama nem bízik az állam mérnökeiben… használjuk fel ezt a bizalmatlanságot… beszélhetek?

Gyors, lihegő hang felelt.

– Beszéljen…

– Én szeretem magát.

– Én is magát, Elek.

– Akar az én kis feleségem lenni?

– Igen… Oh Elek!

Én is éppen azt akartam visszarebegni, hogy »oh Erzsike«, mikor a rakpart elkezdett veszedelmesen inogni és kénytelenek voltunk visszamenekülni a nem államilag készített szilárd területre. A mama nem tudta, mitől legyen jobban meghatva: a veszedelemtől-e, melyben forogtunk, vagy az én vallomásomtól?

Tarcsay papa természetesen tüstént ránk adta áldását, mikor megkértem Erzsike kezét. Csak az esküvő idejére merültek fel akadályok.

– Nos, gyermekek, mikor tartjuk meg az esküvőt? – kérdé jövendőbeli apósom örömtől ragyogó arccal.

– A jövő hónapban, – feleltünk Erzsikével, minthogy erre nézve már megállapodtunk.

– Akkor nem lehet, édeseim, – szólt Tarcsay úr, felvéve újra a szomorú marosszögi arcot. Akkor esedékes az államkölcsön és a pénzügyigazgató nem ad haladékot, ha lakzit tartunk.

– Hát legyen októberben!

– Jaj, az még rosszabb! Októberben van a vadászat a fácányosban, melyre az államtitkár… a jövő évben behajtaná az államkölcsönt bizonyosan rajtam.

– Hát mikor lehet Marosszögön lakzit tartani?

– Augusztusban, most. Augusztusban a pénzügyigazgató fürdőre megy, s akkor fellélegzik kissé Marosszög. Aztán minek húzni, halasztani?

Megtartottuk tehát augusztusban a lakodalmat.

Az esküvőn jelen volt a város egész intelligenciája. A vacsorán a polgármester mondta reánk, az ifju párra, az első felköszöntőt, és mikor mélyen megindult hangon megemlítette, hogy immár én is valóságos marosszögi és jövendőbeli államkölcsönös polgár lettem, az egész társaság felzokogott. A főjegyző elérzékenyülten megszorította a kezemet és ezt rebegte:

– Bátorság fiatal barátom, bátorság! Az élet rögös, de nem elviselhetetlen!

A gyógyszerész megölelt:

– Barátom, a végzet útjai kiszámíthatatlanok. Még jóra fordulhat minden!

Szikora uram pedig csak a kezével legyintett egyet-kettőt felém.

Sohasem láttam ilyen esküvőt!

Azóta beletörődtem a marosszögi viszonyokba egészen. Mind ez ideig még csak lakó vagyok, de most nagy veszély fenyeget. Apósom beteg és éjjel-nappal attól remegek, hogy rám testálja a házát. Tegnap már rávettem, hogy egy távoli rokonára hagyja; de ma valamin felbőszült ellenem és új végrendeletet készített.

Én azonban ki fogok rajta. Elhozatom a leghíresebb professzort az egyetemről és kigyógyíttatom az apósomat, ha addig élek is; ha az orvosi honoráriumra rámegy egy évi keresetem; ha a lábam térdig kopik is a parcellázásban.

A SZÖKEVÉNY.

Egy barátságos családnál vacsoráltam. Az egész este arra voltam ítélve, hogy egy kis sápadt gyermeket bámuljak, aki mindnyájunkat elbájolt az okosságával. Rendkívüli gyermek volt. Csacsogott, nevetett és pityergett is, de mindezt annyi utánozhatlan bájjal cselekedte, hogy odáig voltunk elragadtatásunkban. Még a behozott kacsasültről is meg tudta mondani, hogy ezek azok a fekete madarak, amiket tegnap a Nancsi a piacról hozott. Névről a szegény kis szobavirág már nem ismerte a kacsákat. Mikor már egészen telítve voltam a beszedett gyermeki okosságokkal, minden további következmények elhárítására egy alkalmas pillanatban búcsut vettem.

Későn volt már. A főváros utcái üresen tátongtak; a házak idegenül, siváran néztek le rám. Még számban volt az íze az elkényeztetett gyerek okosságának. Szegény, széltől, levegőtől óvott, félszeg teremtés te, akiben kicsavartak a helyéből mindent, ami igazán gyermeki! Mennyivel szebb, okosabb lennél te, ha olyan volnál, mint azok a pillangókergető, napsütötte arcú golyhók, akik együtt növekednek a pajtáskodó macskákkal, csengetyüs bárányokkal és unalmas okosságok helyett mosolygó ostobaságokat fecsegnek. Mennyi okod lesz egykor megsiratni elveszett gyermekségedet!

Szerencsére sokáig nyitotta ki a házmester a kaput és elég idő maradt arra, hogy kipárologjon belőlem az okos gyerek emlékezete. Megszabadulva tőle, sokkal könnyebben jártam meg a lépcsőket.

Egyszerre összerázkódtam. A sötét, fedett folyosón, melyen elhaladtam, botom egy heverő emberi testbe akadt. Borzongás futott a hátamon végig; gyorsan gyufát gyujtottam.

A folyosó szögletében egy összekuporodott kis alak feküdt. Feje egy kis butyron pihent. Aludt; pihegését, bár igen halkan, hallani lehetett. Közelebb világítottam. Valami hét-nyolc éves leányka volt.

A világosságra felnyitotta szemeit, s anélkül, hogy megmozdulna helyén, álmos, de egészen nyugodt tekintettel nézett rám.

– Mit keressz itt te? – kérdeztem tőle.

Felült helyén. Kémlelni látszott a gyufa libegő lángjánál arcomat. Azután térdre ereszkedett, megigazította szöszke haja varkocsát, fejére kötött egy kis piros kendőt, felkelt s kezébe vette a parányi butyrot.

– Nem szabad itt hálnom? – kérdezte.

Oly búsan, sajátságos szomorú hangon mondotta ezt a gyermek, hogy egészen meghatott. Különösen a hangjának érett, komoly csengése lepett meg. Mintha egy öreg ember szavát hallanám.

– Itt nem maradhatsz, mert ha a házmester meglát, kikerget.

Szó nélkül megindult a lépcsőház felé.

– Hová mégy?

– Tovább.

Megállt és kissé a korlátfának támaszkodott, batyuját kezében tartva. Tovább… Ismét ez a vigasztalan, értelmes, komoly hang. A kis fruska ezzel az ő szűkszavú beszédjével, öreghez illő elszántsággal egészen zavarba hozott.

– Hova mennél ebben a hidegben? Nincsen anyád vagy valami rokonod, akinél otthon lehetsz?

A lányka rám emelte szemeit és nyiltan felelt, mint aki tudja, hogy jussa volt arra, amit tett:

– Megszöktem hazulról, oda nem mehetek vissza.

– Hm. Teringette! No, mindegy, odakünn megfagynál. Gyere be, itt az előszobában meghúzhatod magad.

A leányka tétova nélkül követett. Az előszobában mindjárt kikeresett magának egy alkalmas zugot, ahol mint egy becsülettudó utas, aki szívbeli hálát ad az Istennek, hogy éjjeli szállást kapott és lehetőleg kevés bajt akar okozni a jó embereknek, meghúzta magát csendesen. Ráült a kis batyujára, összekuporodott ülőhelyében s mindenképp azon volt, hogy lehetőleg kevés helyet foglaljon el a szobából. Szegény kicsi! Hiszen amúgy is olyan apró és vézna volt, akár egy csigaházban is meghálhatott volna.

A lélekzetéből tudtam, hogy nem alszik. Kiszóltam hozzá:

– Hogy hívnak lányka?

– Annának – felelt illedelmesen.

– Gyere be, Anna.

A gyermek bejött s megállt előttem, még mindig azzal az elfogulatlan, bátor magatartással, mint először. A lámpa rávilágított. Valóban az érett hang nem illett ehhez a szegény, gyámoltalan, törékeny alakhoz. Lenszőke, gondozatlan haja, színtelen, sovány kis arca, szánalmas, vézna tagjai, kopott perkál-ruhácskája, az idomtalan, bizonyára öregebb emberről lekerült nagy cipői, mind a kis oktondi csavargót gyaníttatták; hanem fáradt, bús kifejezésű kék szemei és öntudatos, komoly viselkedése mást mondtak.

– Mért szöktél meg hazulról Anna?

– Oh, kérem, higyje el, sokáig tűrtem, de ma – már nem birtam tovább.

– No lám. Hát ki bántott?

– Az édes apa.

A leány elhallgatott. Az igaz, nem is kellett többet beszélnie. Egy nagy daganat a homlokán, amit eddig nem vettem észre, eléggé beszélt helyette. Azután – ez is most tűnt csak fel – sántított. Nem úgy mint a bénák, hanem mint akinek minden tagja össze van törve. Ezt is kétségkívül az édes apának köszönhette.

– Többen vagytok testvérek?

– Négyen vagyunk most, de azelőtt hatan voltunk.

– Két testvéred meghalt, szegény kis Anna?

Oly kevés volt e néhány közönséges részvevő szóban, de a lányka mégis szívig ható, hálás, megindult tekintettel nézett rám értük.

– Igen, azok meghaltak. De először a mama halt meg. Apát akkor becsukták áristomba valamiért. Azután a Julcsa halt meg, aki legöregebb volt köztünk. Az emberek akkor is bejöttek hozzánk és nagyon lármáztak apával; de apa erősebb volt náluk és kidobta az embereket. Akkor bezárta az ajtót és azt mondta nekünk, aki egy kukkot mer szólni róla valahol, azt tüstént agyonlövi. Hallgattunk is ám. Azután a Kata halt meg. Mikor nagyon beteg volt a szegény Kata, oda hívott az ágyához és azt mondta: Anna, én meghalok; most már te vagy a legöregebb. Vigyázz, kis Annácskám, a gyerekekre. Ha apa este hazajön, először bujjatok el és csak akkor jöjjetek ki, mikor lefeküdt. Ha a Pista éjjel sírni kezd, meséld el neki a kis kacsát, aki a fekete tóban fürdik, vagy a jávorfácskát, furulyácskát; attól elalszik; de a száját fogd be, mert ha apa felébred, agyonüti. Reggel mosdasd meg őket; fésüld meg a hajukat; este altasd el a szegényeket; reggel menjetek el a majorosnéhoz, az ad egy kis tejet; délben menjetek a pékhez, attól kaptok egy kis kenyérkét; – mondjátok, hogy az Isten fizesse meg. Cipőt is adnak a jó emberek. Hanem a Lajcsinak mondd meg, hogy a fecskéket ne bántsa, mert akkor megharagszik rátok az Isten. – Ezt mondta a Kata, mikor meghalt, mert az nagyon okos leány volt.

– Hány éves volt akkor a Katátok?

– Oh, az már nagyon idős volt. Nyolc esztendős.

Az igaz, nagyon öreg volt kiszenvedésekor a szegény Kata. Mosolyognom kellett a gyermekek örökös tervszerű védekezésén az apa ellenében. Hasonlított ez a gyámoltalan bogarak, hernyók sztratégiájához, a nekik rettentő madárszörnyek ellen. Szegény bogarak! Fájdalmas, elvénült alakja ennek a gyermeknek azt bizonyította, hogy nem mindig sikerült a sztratégia.

– Azóta te viseled a gondjukat a gyerekeknek?

– Igen, már egy esztendeje vagyok a legöregebb. Lajcsi még csak hat esztendős, Mariska csak négy, Pista pedig három. Én már majdnem olyan öreg vagyok mint Kata volt.

Ezt különös büszkeséggel mondta a kis bujdosó. Beszédessé lett, csevegni kezdett. Egészen oly beszédessé mint az asszonyok, mikor apró házi dolgaikról beszélnek. Szaporán felelt arra a kérdésemre, mivel töltötték a napot?

– Reggel korán felkeltettem a gyerekeket, felöltöztettem őket. Pistát a hátamra vettem, Marcsát a szoknyámhoz varrtam, hogy el ne maradjon. A Lajcsival nem bírtam, mert az úgy ugrált mint egy kis csikó. És elmentünk messzire a tehenesnéhez. Ott van az istállóban öt tehén, akik mindjárt elkezdtek bőgni, mikor megláttak bennünket, úgy ismertek már. Oda ültünk mind a négyen az ajtóküszöbre. A tehenes bácsi mindig ránk kiáltott: hej, éhes verebek, rixum, rexum, takarodtok innen! De nem haragudott, mert a fejés után mindig hagyott egy kis tejet a sajtárban és azt mondta: No, babszemjankók, egy, kettő, igyatok! Hé, az volt a jó, az volt az öröm! A tehenes bácsi is nevetett rajtunk és a bajszát pödörte. Délben elmentünk a pékhez. Ott van a kapuban egy nagy kutya, Sajónak hívják. Az nem ereszt más népeket az udvarba, csak minket. Ránk nem haragszik a Sajó, mert tudja, hogy szegények vagyunk. Ott a pékházban van nekünk két pártfogónk, a Dani úrfi, – tetszik tudni, az a fehér sipkás fiú, aki perecekkel sétál a Városligetben – és a szakácsné asszonyság, a Léni néni, aki a péklegényeknek főz. A Dani úrfi mindig hozott ki nekünk cipódarabot vagy törött perecet, a Léni néni pedig ételmaradékot. Néha együtt ebédeltünk a Sajóval és még el is kísért egy darabra, mikor elmentünk. Sokat járkáltunk a mezőn is. Néha oláhok jöttek az Angyalföldre, ahol mi lakunk és medvét táncoltattak; akkor nagy nevetség volt, a gyerekek mindig a medvét akarták nézni és enni se kivánkoztak. Azután, mikor már elég volt a szaladgálásból, hazamentünk, lefektettem a gyerekeket és elaltattam őket. Éjjel nagyon féltünk. Otthon mindig féltünk. De vannak az égen olyan kis csillagok, amik vigyáznak ránk, mikor alszunk. Egy szomszéd asszony azt mondta nekünk, hogy azok az Istenke szemei.

– Hát apátok nem ment mindennap haza? – kérdeztem.

– Oh, sokszor egy hétig se jött haza, de mikor aztán hazajött, mindig nagyon haragos volt. Mindent összetört és mindjárt azt kiáltotta: hej, gyerekek, ide veletek, most már kitekerem a nyakatokat! Mink összebujtunk a konyhában és nem mertünk bemenni. De ha apa nagyon parancsolta, hogy menjünk be, akkor csak én magam mentem a szobába. Azt gondoltam, no, most végem van. Apa rám nézett, nevetett és azt mondta: megijedtél, úgy-e, égetni való? A kicsik pedig a konyhában sírtak keservesen, mert azt hitték, apa kitekeri a nyakamat. Hej, volt nevetés, lárma, öröm, mikor kimentem. De ekkor meg ez a baj, mert apa kijött és nagy bottal csendet csinált. Hé, de volt is ám csend! Azt is hallottuk, hogyan muzsikáltak az egerek a lyukban. Mikor apa nem jött haza, nagy mulatság, ugrándozás volt a szobában. Télen, mikor fáztunk, én meséltem a gyermekeknek, úgy amint a Kata mondta, hogy elaludjanak. De ha a Pista nagyon éhes volt, akkor nem volt neki elég a kis kacsa meg a jávorfácska. A gyermek még nagyon ostoba. Több kellett neki.

Itt megállapodott s elfogódottan, tétovázva nézett rám, mintegy ezt kérdezve szép szerényen, szabad-e neki tovább is beszélnie ezekről a dolgokról? Úgy látszik, azt olvasta le az arcomról, hogy kiváncsi vagyok arra, mit kivánt még a telhetetlen Pista, mert újra belefogott a mesemondás kissé énekes hangján:

– Akkor meséltem a négy szegény gyermekről, akik elmentek vándorolni; mentek, mendegéltek, egy sötét erdőben eltévedtek és majd meghaltak éhen. Egyszer csak jön elibük egy angyal, akinek nagy, aranyos szárnyai vannak, a derekára fehér kötény van kötve és a kezében főzőkanál. Azt mondja, Isten hozta, vándorok, tessék beljebb kerülni, ebbe a kis kunyhóba, éppen most készítettem jó ebédet, fel is van terítve, egyenek, igyanak, amit szemük, szájuk kiván, tessék, tessék helyet foglalni! A vándorok, esznek, isznak; asztal felett összesúgnak, ki lehet az angyal? De nem kérdhetik meg tőle, mert a mennyországban harangoztak és az angyal eltűnt. Eddig van. Lajcsi meg Marcsa azonnal kitalálták, hogy az az angyal nem lehet más mint a mi Katánk. Azután elmeséltem nekik a farkast, aki meg akarta enni a gyermekeket. Nagy foga van neki és egyre azt kiabálja: gyereket keresek, a Pista gyereket keresem! A Pista sír, el akar szaladni, de nem lehet, háta mögött a farkas. Egyszerre kiszalad a bokorból egy leány: négy fél dióhéjat tesz a farkas útjába, amikben szurok van; a farkas jön, hopp, belelép a dióhéjakba. Farkas bácsi bosszankodik, mert a dióhéjban nem tud jól szaladni, a Pistát nem bírja megfogni, oda a jó pecsenye. A gyerekek nevettek a farkason és azt kiáltották, hogy az az okos leány is, aki a dióhéjat hozta, a Kata volt. A Pista is örült, hogy nem birta utolérni a farkas és most már elaludt. Mind örültünk, nevettünk a farkason, susogtunk a Katáról, szépen elaludtunk. Úgy ám!

A lányka arcán álmadozó, édes mosoly futott át a mesékre, melyet valószínüleg ő maga talált ki. Hosszan fellélekzett és elhallgatott. Azt kérdeztem tőle, hát ma miért hagyta el a gyerekeket? Erre elkomolyodott, fejét lehajtotta.

– A multkor bejöttem a városba, – mondotta lassan. – Oh, milyen szép itt minden! A boltok tele vannak bábuval, cukorral, gyertyával… mennyi szép kocsit láttam! Úgy szerettem volna örökre itt maradni. Láttam egy olyan leányt is, amilyen én vagyok, aki kis gyermeket vezetett, napernyőt tartott a kezében, gyönyörű ruhája volt és úgy nevetett! Meg is kérdeztem tőle, kitől kapta azt a szép napernyőt meg azt a ruhát. Azt mondta, a ruhát az asszonytól kapta, a napernyő a kis gyermeké, ő pedig annak a dajkája. Olyan szomorú lettem erre. Úgy szerettem volna én olyan dajka lenni, mint a szép ruhás leány! Azóta mindig szomorú voltam. Csak jártam, jártam, a gyerekekkel, se nem ittam, se nem ettem, azt hittem, meg kell halnom. Már most nem birtam tovább, bejöttem a városba.

A lányka szivét határozott nagyravágyás szállta meg. Dajka akar lenni. Gondoltam, nem lesz nehéz beszerezni gyermekek mellé. Azért megnyugtattam.

– Jól van, Anna, van egy ismerősöm, aki éppen most keres ilyen kis lányt, mint te vagy. Most eredj aludni. Feküdj le künn a divánra.

Nemsokára már hallatszott szaggatott pihegése.

Kora reggel előttem állt a kis szökevény. A batyú megint a kezében volt, mintha útra készen lenne. Szemei vörösek voltak a sírástól; kissé most is lihegett a zokogástól. Alighanem egész éjszaka sírt.

– Ni, hát hova készülsz ilyen korán? – szóltam rá meglepetve.

– Elmegyek haza, – felelt halk, megreszkető hangon. – Nem bírok… Vissza kell mennem… mit csinálnak ők nélkülem?… Egész éjszaka hallottam a Pista sírását… Ki öltözteti fel őket most? Ki fésüli meg a szegényeket?

– Hát attól nem félsz, hogy nagyon megver apád, mert elszöktél?

– Most már nem bánom. Most már verhet!

Nyugodtan tekintett fel szemeivel. Sápadt kis arcán ott látszott jövendő rémülete, de még inkább kis lelke gondja, szeretete. Megköszönte a szállást, csöndesen megfordult s ment oda, hova szive ellenállhatatlan kötelességérzete vonta. Ment bátran, elszántan, tétovázás nélkül, a piros kendőbe kötött batyut kezében tartva.

MARENGO.

Marengó, büszke nevéhez éppen nem méltón, munkás, teherszállító ló volt. Hűségesen szállította évek óta a bútorokat, lévén az ő gazdája bútorkereskedő. Csontos, magas állat volt, sötét pej: vén, roskatag és bozontos, mint az alföldi csárda. Lábai pókosak, egyik szemére vak, az oldalbordái kidülledtek, tomporán hosszú, mély fakó nyomot horzsolt a kötőfék. Sántított, mint egy nyugalmazott báli vezértáncos és pedig hol az első lába valamelyikén, hol a hátsón, aszerint, amint a pók sajogni kezdett rajtuk; hörgött, köhögött húzás közben, mint egy fürdővendég, mélyen, szakadozottan, gyötrelmesen. A feje – csodálatos! – az a szegény, félig világtalan nagy fej, az a mindig lecsüggő borzas, keféletlen bús fej elütött többi sorsosának bárgyú formájától. Csinos, szabályos idomok, régi szépség helyes vonásai ködlöttek a szikár, ideges, hosszúkás fején s a megmaradt egyetlen szeme sajátságos értelemmel csillogott elő csontos homloka alól.

Marengót ismerte a városban minden gyerek. Fenhéjázó neve miatt, melyről senki sem tudta, hogy ragadhatott rá, olyan általános bűnbak, mindenki vesszőparipája volt; s ha végigdöcögött a bútorokkal az utcákon, keservesen fujtatva öreg tüdejével, bizonyos közös derültség kapta el az emberetek. A szó teljes értelmében népszerű volt s a kisvárosi élcelők sohasem mulasztották el, amint meglátták, hogy meg ne csipkedjék avval az attikai sóval, mely feles mennyiségben van raktározva náluk. A legtöbb élc ugyan abban nyilvánult, hogy végig húztak a Marengó hátán; de ennek a hatása frenetikus volt. Minden ember lelkéből kacagott rajta.

Tulajdonképpen a szórakozások kiapadhatlan forrása volt Marengóra nézve egy-egy út a bútorraktártól a célig. Minden ember barátságosan nógatta útközben a szorgalmasabb haladásra; a víg bérkocsisok robogtukban pártfogó ostorsuhintással biztatták; az ifju nemzedék hógolyóval, nyáron, egyéb hián, görönggyel bombázta; nem egyszer tüzes taplót dugtak titkon a fülébe; – szóval általános volt az érdeklődés és rokonszenv Marengó iránt.

A hálátlan Marengó azonban fel sem vette a jóakaró kedveskedéseket. Élc, ostor, bomba hatástalanul pattant le az ő bőréről; még a tüzes taplót is elhordta békén a fülében, amíg az ott magától ki nem hamvadt s a világért se szaporázta lépteit. Sőt, mi több, figyelmesebb szemlélők azt is észrevették, hogy Marengó lópofáján ilyenkor mindig bizonyos gúny kifejezése ömlik el, mintha jóízüen nevetne magában az emberek hasztalan igyekezetén.

Igaz, hogy az a terű, amelyet Marengónak naponta a vasúthoz kelle vonszolnia, pogány módon nehéz volt. Igaz, hogy a pókos lábai láthatólag roskadoztak vonszolásában a szekérnek és nem egyszer szakadt ki a jámbor állat melléből kínos, éktelen hörgés, szinte azt lehetett hinni, kiadja tüstént a páráját. Igaz, hogy silány szalmakosztra volt fogva és hajnaltól napestig húzta inaszakadtából, becsületes munkás módjára a társzekeret. És ennélfogva nem rajta mult, hanem öreg csontjain és az emberek könyörtelenségén, hogy gyorsabban nem szedegethette lábait.

De ha Marengó nem is nevetett az emberek hasztalan fondorlatain, tevé azt teljes mértékben mr. John Hurchuk, a kocsis, aki nem kevésbbé volt népszerű a lovánál. Tulajdonképpen Hörcsök Jánosnak hívták; de egyszer valamikor felcsapott jockeynak és akkor angolosan írta a nevét: azóta megmaradt »Hurchuknak«. Mr. Hurchuk igazi angol flegmával ült a szekér elején és nyugalmasan mosolygott a sok incselkedésen, amelyen útközben átestek. Kocsis és ló egyformán vén, bozontos, viharverte volt. Egymáshoz illettek. Marengó néha hátrahajtotta a fejét és a fél szemét rajtcsillogtatta hűséges társán. Mr. Hurchuk nem késett a barátságos megemlékezésre valami gyöngéd, kocsisi duruzslással felelni: »gyű te, nohó, hé.« És haladtak.

* *

Egy ízben olyan esemény történt a mi városkánkban, amelyről teljes joggal imitálhatta a helyi lap I. Napoleont e büszke szavakban: »Az évezredek és a Bagolykő bámulva tekintenek le reánk.« T. i. lóversenyt rendeztünk s ilyet még itt csakugyan nem láttak se az évezredek, se a vén Bagolykő, mely becsületes öreg váromladék minőségében regényeskedik határunkban.

Az igazat megvallva, nekünk soh’sem jutott volna eszünkbe ily módon ingerelni az időket és a Bagolykövet bámulatra, ha – mint lapunk szellemesen mondá – »Karthágó veszedelmes konkurrenciája tettre nem serkenti a helyi Scipiókat.«

Karthágó a szomszéd Marosvár volt, ahol ez időtájt nagy rablógyilkosság történt. Marosvárt ez egyszerre kiemelte a feledés homályából, mert a pesti lapok napról-napra óriási tudósításokat hoztak a »marosvári vérfürdőről«. Eleinte mi is érthető izgalommal olvastuk a részleteket, – derék és erényes rendőrkapitányunk némi kárörömmel is, – de később megsokaltuk a dolgot.

Marosvár és mindig Marosvár! A lapok már nemcsak azt írták, mit csinál, merre jár, mit sejt a marosvári rendőrség, hanem nagy ismertetéseket kezdtek közölni Marosvár múltjáról, jelenéről és jövőjéről.

S minél nagyobb fénnyel emelkedett ki Marosvár az éjből, mi ezzel arányosan sülyedtünk a legfeketébb homályba.

Titkos elégületlenség kezdett falaink közt terjedezni. Kivált mikor a szép Basarczyné, akit az ura Bácskából, tehát viharosabb tájról hozott csöndes városunkba, gúnyosan a helyi gavallérok szemébe vágta:

– No, mondhatom, ez a maguk fészke ugyancsak unalmas. Mindenütt történik valami… csak maguk alszanak.

Ez a lesujtó kritika arról a cseresznyeajkról, azok közül a csodásan ragyogó fehér fogsorok közül, megsemmisítően hatott ránk.

Rettenetes volt elgondolni, hogy a szép menyecske, akibe titkon mind szerelmesek voltunk, unatkozik városunk falai között és Marosvárra vágyik, ahol mégis történik valami, – habár rablógyilkosság.

– Persze, persze… a mi rendőrségünk! – mondogattuk fitymálóan, mert eszünkbe jutott, hogy Pesten is a rendőrséget szidják az emberek, ha unatkoznak.

– De uraim! – védekezett derék rendőrkapitányunk, csak nem hozhatok önöknek ide rablógyilkosokat?

– De elfoghatná a marosváriakat! Hadd hallaná a világ, hogy mi is élünk, mi sem alszunk. (Ez a Basarczyné szavainak hatása alatt mondatott.)

Még ez sem volt elég. A következő héten a »Marosvári Tárogató« azt indítványozta, hogy minekutána nálunk nem történik semmi, ő náluk még rablógyilkosság is, ennélfogva el kell venni tőlünk a járásbíróságot, ahol nincs semmi értelme és áttenni hozzájuk, ahova a gyakorlati élet utalja.

Erre aztán megmozdultak nálunk még a kövek is. Mindnyájan egyetértettünk abban, hogy tenni kell valamit, amivel ellensúlyozzuk Marosvár dicsőségét és magunkra vonjuk a figyelmet. Igy pattant ki a lóverseny eszméje, mely egyszerre meghódított mindenkit.

Városkánkra nem lehetett ráismerni. Forrt, lángolt és fenekestül felfordult. Nagy reformerünk, a gyógyszerész a verseny előtt már hónapokkal jockey-sipkában, trikónadrágban és angol czizmában járt; egy nyugalmazott huszárkapitány mindennap őrült galoppban átvágtatott az utcákon, hogy a lóverseny előre vesse árnyékát; a kaszinóban éjjel-nappal gyűlések tartattak; tömérdek bizottság alakult, mely mind sürgött, forgott, és »a gőz és villám századának magaslatán állott« (helyi lapunk mondása); a város mellett egy nagy réten köralakú versenypályát készítettek, tribünöket emeltek… Versenyző is tömérdek jelentkezett. Akinek csak lova volt, az mind futtatni akart. Még a cigányvajda is.

Minden pompásan ment, mikor egyszerre beütött a mennykő.

Úgy történt, hogy Basarczyné az utcán sétált az ő udvarával. Ragyogott, mosolygott, mint a hajnal és sötétkék szemeitől, melyek mélységesek voltak, mint a nyáréji égboltozat, szegény helyi gavallérjaink viaszként olvadoztak.

– Nos, választottak már favoritot, amelyre fogadnak? – kérdezte a szép asszony kísérőitől.

– A jelszót várjuk… arra fogadunk, amelyet nagyságos asszony favorizál, – válaszolt udvariasan nagy reformerünk, a buzgó gyógyszerész és sportsmann.

– Hát én jelöljem ki?

– Boldoggá tesz vele bennünket.

Basarczyné az ajkát biggyesztette:

– Kedves barátom, maguk kiállhatatlanok az udvariasságukkal. De így nem menekülnek! Maguk már rég kiszemelték a favoritjukat s én tudni akarom, melyik az. Értették?

A gyógyszerész megadta magát.

– Ha városunk legszebb hölgye…

– A nevet!

– Éjtündér.

Ez gyönyörű név volt, meg kell adni. Méltó a cserkoszorura és az első díjra. Éjtündér! És ami fő, a polgármester lova volt, tehát szinte predesztinálva gazdája állása folytán arra, hogy a többi ló előtt fusson.

Fájdalom, egyről megfeledkeztek gavallérjaink: arról, hogy a polgármester felesége, egy csinos barna asszonyka, Basarczyné egyetlen számbavehető vetélytársa volt városunk gyöngédnembeli lakosságában. Basarczyné tehát felduzta orrát.

– Ugyan ne tréfáljanak! – kacagott. – Az a macska?

A társaság hüledezett.

– A polgármester lova macska?

– Láttam a minap a hátán Katót. (Ez a polgármesterné volt.) Mondhatom összeillettek! Én a maguk helyében jobban bíznám az első cigánygebében.

Egyszerre felvetette a fejét s ajkán dévaj mosoly lebbent el.

– Jól van, ha maguk úgy, én is úgy… Akarják látni, melyik az én favoritom?… Ott van.

Napernyőjével egy irányba mutatott.

– Melyik? Hol van?

– Az a fekete! Amelyik azt a szekeret húzza.

Abból az irányból Marengó döcögött elő a bútoros szekérrel és mr. Hurchukkel.

– Marengó? – kiáltott és csaknem hanyatt esett ijedtében nagy reformerünk, a gyógyszerész és sportsmann. Nagyságos asszonyom, csak tréfál!

– Nem tréfálok, – duzzogott Basarczyné.

– Mert Marengó nem versenyképes.

– Annyi joggal az is futhat mint Éjtündér.

– A jury nem fogadja el.

Basarczyné felsóhajtott.

– Pedig épp oly szép lenne… Nézzék, milyen csinos feje van! És a neve nagyszerű! Marengó! Pesten azt hinnék, hogy telivérek futottak gyepen. A kocsisról azt mondják, hogy valaha jockey volt… Az lenne a diadal, ha Marengó megverné Katót… azaz Éjtündért!

A két »lenne«, meg a feltételes »megverné« egészen úgy hangzott már, hogy Basarczyné lemondott a hirtelen támadt bohóságról. Ha derék gyógyszerészünk e percben hallgat, kétségkívül baj nélkül elvonul városunk egéről a viharfelhő. Ámde Basarczyné arca a lemondás után oly kedvetlenné vált, mintha semmi öröme sem telnék többé a lóversenyben, sőt semmi az egész világban. Ezt nem viselhette el lovagias gyógyszerészünk; neki meg kellett szólalnia, hogy megvigasztalja a szép asszonyt, – és ezzel kinyitotta Pandora szelencéjét.

– Ej, – szólt rezgő hangon, – nagysád egészen elszomorodott… Vigasztalhatatlanok lennénk, ha mi volnánk az oka.

– Pedig bizony maguk!

– Mi? Marengó miatt?

Basarczyné vállat vont. De milyen elkeseredéssel!

– Meg is érdemli az a vén gebe, hogy ez a szép homlok elboruljon miatta!

– Én érdekesnek találom a lovat. És ez nem elég maguknak?

– De az ég szerelmére, ez a ló sánta is, vak is, öreg is, nem kompromittálhatjuk vele a versenyünket!

– Legalább mulatságos lenne!

– De ilyen makranc!

Oh bár ne ejtette volna ki a száján soha ezt a szavat nagy reformerünk, a buzgó gyógyszerész és sportsmann! Evvel mindent elrontott. Makranc! Basarczyné szemei úgy felvillantak, mintha egy üteg ágyut sütöttek volna el. Isten tudja, miért, halálos sértésnek vette ezt a szavat.

– Azért is futni fog az a ló! – sziszegte. – És elfogadja az önök juryje, ha a feje tetejére áll is!

Azután gonoszul mosolygott kísérői megdöbbenésén:

– Ha nem mernek fogadni a favoritomra, felmentem igéretük alól… Éjtündér ellen pedig kettős pénzt tartok!

Gavallérjaink megszeppenve hallgattak. Tudták, hogy a szeszélyes asszony megvalósítja szándékát, ha törik, ha szakad és vége versenyünk komolyságának.

Úgy is volt. Pártok keletkeztek Marengó mellett és Marengó ellen. A nyugalmazott huszárkapitány, akit bájos Bellonánk (ahogy a helyi lap elnevezte a viszály szitóját) egészen levett a lábáról, párbajjal fenyegetett mindenkit, aki Marengó ellen kinyitni meri a száját; egy-egy nyájas szó elegendő volt, hogy a legmakacsabb tigris báránnyá szelidüljön; s végül beadta a jury a derekát: »Isten neki, hadd fusson a gebe!« – Ez volt az egyetlen felhő dicsőségünk szemhatárán.

* *

A lóverseny napja elérkezett. Az egész város künn forrt a »gyepen.« A tribünön hölgyek, a pályán sportsmannjeink. Basarczyné szőke hajú szép fejével, sárga ruhájában úgy tündöklött fenn magas trónusán, mint egy királyné. Ah, szép nap volt az, soh’sem feledjük el! Még most is úgy úszik előttünk, mint egy szép álom.

Gyönyörű paripák táncolnak, ágaskodnak a gyepen. Egyiknek délceg teste úgy tovaömlik, oly könnyedén mint a hullám; a másik szikár, ideges, pompás állat impozáns körvonalakkal; a harmadik kicsi, filigrán, könnyű zerge-lábakkal; a negyedik tüzes, tomboló alföldi példány, hatalmas mellkasa úgy zihál, erős első lábai oly vadul kapálják a földet, mintha most szakasztották volna ki a ménesből… S hátul, a jury-tagok mögött, szerényen meghúzódva egy sötét árnyék, lesoványodott, pókos lábú gebe. Az Marengó. Mellette régi jockey-sipkájában, veszettül kifaggyúzott bajusszal mr. Hurchuk.

A vén ló körül nagy a gaudium. Tréfa és gúny záporként hull mr. Hurchuk nagy fejére. Éppen annyi évődést kell eltűrnie a szép protektornak is, aki azonban mindezt boldog mosollyal fogadja. Soha sem volt annyira megelégedve magával, mint most, hogy így sikerült megtréfálnia a várost.

A starter felállítja a lovakat. Mr. Hurchuk is ráveti magát Marengóra. Mind a kettőn meglátszik a láz. A ló egész testében reszket, melle kínosan zihál, néha épp oly szakadozottan, mélyen hörög, mint akkor, mikor a nehéz társzekeret húzta. Alig tud egyenesen megállni a lábán, bokában el is bicsaklik; teste mindinkább összeroskad; förtelmesen kiélesednek bőrén ormótlan bordái…

– Vén csontok, vén csontok!… – mormogja az öreg lovász, érezvén, mint roskadozik alatta a ló.

Hajrá! Az adott jelre megindul a pariparaj. Hátul poroszkál egyedül Marengója hátán mr. Hurchuk. Ujjongva, hahotázva biztatják a pálya mentén a régi ismerősök. De ím… egyszerre elnémul a kacaj, elhal még a szó is… A vén paripa fut… nem fut, valósággal úszik; úszik a légben, a föld fölött, mint egy sötét felhő… lábai alig érik a földet; csak négy hátracsuklott térd látszik… már elérte a lovak csapatját, el is hagyta, még csak egyetlen ló száguld vele egy vonalban, az is elmarad. Mind nagyobb a távolság Marengó és a többi ló közt. A nemes állat percről percre nőni látszik, izmosabb, erősebb, vaskosabb, mintha egyszerre levetette volna a vénséget. A nézők alig térnek magukhoz, már közeledik a célhoz. Már hallatszik súlyos dobogása. Már az emelvény előtt, már a célnál viharzik el sötét alakja, majd megáll…

Nyaka, teste, lábai reszketnek; messzire hallhatóan fújja a lélekzetet; véres habrongyok szakadoznak le szájáról; és fejét lelkesen, kevélyen felemeli. De hirtelen összeesnek a roskatag térdek, a vén paripa lerogy a földre. A porból még egyszer felveti fejét s melléből megrenditő vad nyerités tör elő, mely egyszerre úgy hangzik, mint egy mulató duhaj legény szilaj kurjantása, és mint valami szivetrázó fájdalmas panasz, mely esztendőkön át összegyült mellében és most kiszállt belőle… és hosszas vijjogással tova repült.

Azután erős dobbanással visszahull a ló feje a porba, lassú vonaglás rángásai vonulnak át testén, csöndesen hörög, szájából vér ömlik, s megtörő félszeme mereven szegződik a tribünre, hol égő szinek dús árja kavarog… amelynek mását, százszoros nagyságú képét ki tudja hol, ki tudja hányszor látta.

Száz meg száz ember fogja körül a vén paripát.

– Honnan hozta ezt a lovat? – kiabálnak minden oldalról mr. Hurchukra.

A lovász hallgat, fejét mélyen lehorgasztva.

– Hisz ez valódi versenyló! Ez valahol diadalokat arathatott! Hogy került ide? Ez volt mindig a neve? Hol futott?

– Az Isten tudja!… – suttog az öreg lovász. – Csak úgy véletlenül kerültünk össze, mikor már mind a ketten rongyok voltunk.

RÖPPENŐ ÉVEK.

December 29.

Főfoglalkozásomra nézve kávéházi sakkozó vagyok; mellesleg pedig hivatalnok, még pedig állami. De nem afféle elegáns miniszteri titkár vagy fogalmazó, hanem csak a kezelő személyzetből. A nevem Pimoda Pál. Látnivaló, hogy ilyen névvel csak nagyon kis hivatalt tölthet be az ember. Mint sakkozó pontos s mint hivatalnok hanyag vagyok. Emelkedésre kevés kilátásom van, de azért bízom a lajtorja, a mi kis lajtorjánk igazságos lépcsőiben.

Kollégáim előtt főismertető vonásom, hogy egész életemben csak egyetlen egy asszonnyal keveredtem bizalmas, benső ismeretségbe: a fekete királynéval a rendes sakkpartiek alatt, amiket én mindig a fekete figurákkal játszom. Igaz, nekem is voltak egyéb szerelmeim, de azok mind olyan különösen keletkeztek és végződtek, hogy alig tételezné fel az ember egy Pimoda Pálról, aki a bürokrácia legalsó rétegeiben körmöl és egyetlen strébersége, hogy ellenfelét a sakkasztalnál megverje.

Ah, igen, »voltam én is király Boeotiában«.

Ifjuságom abban telt el, hogy Álomváros leghosszabb utcáit naponta néhányszor végig jártam s e sétáim közben különféle torlaszokat másztam meg, ódivatú szuronyos puskával kezemben és ódivatú katonákkal verekedve. Néha voltam diadalmas hős, néha babérkoszorus mártir. Első szerelmem tárgyát is a nagy forradalomból választottam, a barnabőrű Théroigne kisasszonyt, aki iránt való vonzalmam még akkor se hült meg, mikor Michelet negyedik kötetében igen kompromittáló dolgok sültek ki rá…

Később, mikor Álomváros rombadőlt s félig nyilt szemmel a Való utcáin ődöngtem, közelebb mentem az emberekhez. Akkor egy szinésznőbe voltam szerelmes, – de csak a nézőtérről. Torlaszhősből udvaronccá lettem, mert a szinésznő csak előkelő személyeket játszott, Stuart Máriákat, Medicis Katalinokat, Pompadourokat. Mekkora hanyatlás! Denique szerelmes voltam bele. Esténkint elmentem a szinházba és tele szívtam magam a fenséges nemes arcvonásaival, aranyos szőke hajával, ömleteg édes hangjával és nem ritkán kecses szóbotlásaival. Nappal… nappal verseken törtem a fejemet. De a versírásból nem lett semmi. Amíg az utcán jártam, aranyruhás gondolatok bolyongtak agyamban, de ezeknek az a rossz szokásuk volt, hogy amint hazaértem, nem várták meg, míg leírom őket, hanem azonnal kényelembe helyezték magukat, levetették az aranyköntöst és közönséges kopott kabátot öltöttek magukra. E viszonyom úgy szünt meg, hogy a fenséges egyszer infámis módon játszott. A sansculotte fellázadt bennem s azt mormogta:

– Asszonyom, még egy ilyen hamis hang és ön elveszti leghívebb rabját! Már most is úgy látom, hogy komornájának ragyogóbb szeme van, mint önnek.

Harmadik szerelmem tehát egy szinpadi soubrette lett volna, ha ki nem rekesztenek abból a világból, ahol az ember torlaszokon mászkál, verseket ír, csodás sejtelmek és csodás hóbortok háborgatják. Tudniillik kirekesztettem az álmadozó, aranyos ifjukorból s ettől fogva szürkén, színtelenül folydogáltak el éveim, s mégis oly gyorsan, oly észrevétlenül, mintha nesztelen denevér-szárnyakon repültek volna el fejem felett. Hipp, hopp, vége a tavasznak… hipp, hopp, el készül lobogni immár a nyár is… hipp, hopp, piroslanak már a dércsipte levelek, hinti már szomorú mosolyát a vénasszonyok nyara. S lettem Pimoda Pál kávéházi sakkozó és kishivatalnok. Lakom a harmadik emeleten. Reggel – nem nagyon korán – felkelek, lebotorkázom az utcára s betérek a legelső trafikos boltba, hogy ellássam magamat az egy napra szolgáló burnót-mennyiséggel… Nem. A burnótozáshoz még csak ezután remélek eljutni. Ebben a boltban találok egy anyókát, akin minden oly öreg mint ő maga. Tőle kapom az egy napra való ujságokat.

– Elmegyen-e az ifj’úr a temetésre?

Ezt vagy valami effélét Mayerné kérdi szokott gondbaborult, szomorú hangján.

– Ki halt meg Mayerné asszony?

Mayernénál mindig van raktáron egy sereg halott. Csak éppen azt várja, hogy túladhasson legalább egy-kettőn. Elkezd sopánkodni.

– Jaj, ne is kérdezze. Úgy hull az ember, mint a légy ősszel. Tegnap reggel egy háziúr halt meg a Józsefvárosban, ugyanazon szent nap délután pedig egy generális az omnibuszon. Omnibuszon, lelkem, képzelje csak! Megütötte a guta a konduktor mellett.

– A konduktor mellett? Csodálatos!

– Képzelje, oh Istenem, még egy generálist is megüt a guta, az omnibuszon!

– Szomorú, nagyon szomorú, Mayerné asszony.

Már csak úgy kimenőben hallom Mayerné kárvallott sopánkodását, amivel egy igen sovány, vörös szakállú kőművest búsít, aki egy pakli kapadohányt vásárol, mert csakugyan igaz is, hogy »hát akkor mit várjunk mi szegény emberek, ha még egy generálissal is megtörténhetik ilyesmi«.

Mayerné boltját elhagyva, délutáni két óráig puhafaíróasztalok, rozsdás tollak, kék ívek, rezes orrú vagy májfoltos arcú kollégák, sörtehajú, faggyúzott bajszú hivatalszolgák, ködös, homályos ablaküvegek a társaságom, melyből alig várom, hogy meneküljek. Ha valaki talán kiváncsi arra, milyen lehetett az epedő Tantalus, sziveskedjék megtekinteni e sorok jámbor íróját úgy délutáni egy óra tájban az íróasztala mellett, amint tollát nehézkesen vonszolja végig a kék papiroson és szemei égve merednek a fali óra mutatójára, mely mindig hihetetlen lustán mászik a megváltó 2-es felé.

S amíg tollát vonszolja, nagy forrongás dúl bensejében. Lelke, mint egy Marat, vijjog le a forradalmi szószékről:

– Rab, rab, nyomorult irodamoly!… Törd össze azt a láncot, dobd a sutba azt az acéltollat s menj, menj… lépkedj el büszkén, kevélyen amellett a mindenkinél vörösebb orrú és májfoltosabb arcú zsarnok mellett, aki amott trónol a főnöki íróasztalnál, repülj le a lépcsőn, el az aszfaltos úton, oda, hol a nagy üvegtáblák csillognak, hol száz meg száz cilinder, bajusz, ibrik, pohár nyüzsög össze-vissza s a kék szivarfüstös lég aranyos órákat renget számodra! A szabadság, a függetlenség óráit.

A rab azonban ezt nem fogja megtenni. Egy percre átfut szivén egy hullám az ifjusági álmokból, azokból az édes-bús emlékű, büszke fellengzésekből, melyek a csillagokig emelkedtek; egy perc a torlaszhősből, a gondtalan kövezetkoptatóból, amikből nem maradt semmi; azután szerényen visszavonul a higgadt jelen csigaházába és kegyre, kegyelemre megadja magát a májfoltos zsarnoknak és az óramutatónak.

Igen ám, ha az olyan könnyen menne! Sőt még csak most kezd zúgni körülöttem a kisértés. Hirtelen egy csepp fekete alak lebeg elém s belefú egy ezüst kürtöcskébe. Azután elkezd szónokolni:

– Én, a rendes sakktábla tagja, a fekete futár, követségben jövök hozzád, emberséges férfiu. Azt üzeni az udvar és a sereg, hogy jöjj szaporán, mert már mindenki fogytán van a türelemnek. A parasztok lázongnak, a lovak nyerítnek, – szeretnék már megpróbálni azt az új ugrást, amit ma éjjel fundáltál ki, – a bástyák morognak, a király azzal fenyegetőzik, hogy a falhoz veri a koronáját, ha sokáig késel, a királyné pedig már migrént kapott a türelmetlenségtől és kétségbe ejti sopánkodásaival az egész palotát, illetőleg szekrényt, amelyben lakozunk. Tehát ne késlekedjél!

Ezzel a kis futár újra megzendíti kürtjét s eltünik. Ah, de nyugalmam utolsó maradványát is magával viszi. A toll megáll kezemben; asztal, ablak, kopasz tarkó eltünik előlem s csak őt látom, őt, az én utolsó, de legigazibb szenvedélyemet: a sakktábla fekete nemzetének bájos éjsötét királynéját.

Látom, amint fekete fejecskéjével kacérkodva int felém. Látom, amint felmosolyog rám a kockás tábláról s biztatva susogja fülembe: Előre, barátom! Látom, amint kecsesen lejt, bujkál a tarka mezőn; besiklik dévajan az ellentábor kellő közepébe, pajkosan megkergeti a túlsó király ő felségét, megtépázza egy kicsit a fehér királyné kontyát s fellökve egy pohos ellenséges bástyát, kacagva visszapiruettezik helyére. Ah, nincs ehhez fogható gyönyör a világon!

És mennyi bizalmas titkunk van nekünk! Királynémnak és nekem. Mennyi ravasz csínyt gondolunk ki s hajtunk végre azokon a nyájas délutánokon, mikor összekerülünk! Mennyi kaland! Hányszor dobogtatja meg szivünket valami veszedelmes lépés! Igen, mert ő is izgatott ám. Ne higyje senki, hogy a sakkfigura nem érez. Bizonyosan tudom, hogy ő is ismeri a lépés súlyát s velem együtt érzi át a kockázat édes borzalmait. Aggodalmasan tipeg a veszélyes kocka-úton; csöndesen meghúzódik valami zugocskában; néha álnokul átpislant hozzám, mintha azt mondaná: »eddig sikerült a kaland«; majd ijedten integet, ha valahonnan vész tornyosul; aztán az alkalmas percben előront, szétüt az ellenségben s oly büszkén foglalja el diadala helyét, mint az alkonyi árnyék a lebukott napét. Hiszen úgyis az éj gyermeke fekete fejecskéjével s ruházatával.

S én büszkén… nem, nem, ez a szó hideg; igazi szerelemmel nyugtatom rajta szemeimet s mellette elhomályosul minden eddigi szenvedélyem: Théroigne kisasszony, Stuart Mária, meg a kis soubrette. Neki áldozom délutánjaimat, gyakran estéimet, sőt néha éjjeimet; s mikor végül az édes kicsike aludni tér udvarával s a skatulya teteje ráborul fekhelyére, vele tépelődve baktatok vissza a harmadik emeletre, a kis hónapos szobába, hol még sokáig pitteg-pattog körülöttem a mult órák izgató emlékezete. Képzeletem újra meg újra visszavisz az elhagyott kockás táblához; újra meg újra elém varázsolja az izgalmas helyzeteket; futtatja a futárt, szökteti a lovat, királynémat pedig hirtelen megnöveszti, ad neki testet, lelket, vakító szemet, ingó termetet, s átviszi oda, ahonnan származott, az Ezeregy-éj birodalmába, a hattyuszakállú sah oldala mellé, hárfák pengése, költők epedése közé, mitsem törődve azzal, hogy holnap a szegény marqueurnek egyenesen Perzsiába kell fáradnia, hogy ő felségét haza hozza a rendes játszmához.

… Ah, de a mutató a 2-eshez ért. Tantalus gyötrelmei véget értek, s a hihetetlen gyorsasággal bekapott ebéd után menten ott ül a sakkasztal mellett, amelynél már morogva várja a hűséges partner, aki épp oly szerelmes a sakkfigurák fehér felekezetébe, mint ő a feketébe.

De különös… Ma furcsa előérzetem volt. Éreztem, hogy ma nem mindennapi dolog fog történni velem; izgatott, figyelmetlen voltam és – akár hiszik, akár nem – a fekete királyné is osztozott hangulatomban. Egész délután nagyon szomorú volt. Búsan, kissé durcásan állt helyén s csak immel-ámmal, nehézkesen engedte tolatni magát a húzásnál. Egyszer-kétszer rossz helyre is tévedt, sőt – amit azelőtt sohasem tett – el hagyta fogatni magát egy paraszttól. Egy szimplex paraszttól! Mikor pedig úgy esti tíz óra tájban abbahagytuk a játékot, a pincér ujjai közt, ki a szekrénykébe hányta a sakksereget, még egyszer felemelkedett s fejecskéjével oly szomoruan intett felém búcsut, mintha azt mondaná:

– Jó éjt, jó éjt… sohasem látjuk többé egymást!

Hideg éji levegő érintette künn arcomat. A magas, sötét űrből súlytalan ezüstszikrák hulltak alá, bár nem havazott s az égbolton háborítlanul világítottak át egymásnak a csillagok. Mégis egyre omlott alá a légből az ezüstfelleg, ragyogva, szikrázva s csodásan kápráztatva a szemet… mintha Tündérországban járna az ember.

Magam, mint rendesen, most is a lefolyt sakkjátszmában kérődztem. Az igazi, a hivatott sakkjátékos mindig kombinál. Minden vesztett partiját újra meg újra eljátsza fejében s nem nyugszik, míg a dönthetlen húzásokat fel nem fedezi. De ma sehogy sem ment a kombinálás. Minduntalan szétszaggatta a csataláncot a durcás királyné, ki vállát vonogatva duzzogott:

– Hagyjon békén! Maga úgy se jő vissza többé a sakkasztalhoz.

– Hm, de miért? Mi okozná ezt a hirtelen változást? E sejtelmeken töprengtem akkor is, mikor a lépcsőkön botorkáztam fel s egyszerre meglepetve álltam meg.

A lépcsőház oszlopa mellett egy karcsú női alak állt, félig meggörnyedve, fejét mélyen áthajtva a korláton, mely alatt a három emeletnyi mélység tátongott. Háttal állt hozzám s gyöngéd, vékonyka vállaiból ítélve, melyek lassan követni látszottak a lefelé csüggő szöszke fejet, félig még gyermekleányka lehetett. Valami olyan tizenhat éves. Néha összerezzentek vállai, mintha zokogna, azután hirtelen megmozdult egész alakja, mintha át akarná vetni magát a korláton.

Egy pillanat alatt mellette termettem és átkapva derekát, visszarántottam a veszedelmes helyről. Egy rövid másodpercre karjaimban nyugodott nyulánk alakja… És mintha valami illat dőlne vállamra. És mintha valami mámor agyamra. A leányka felsikoltott és – mi tűrés, tagadás – a tíz körmével oly alaposan beleragaszkodott a hajamba, amilyet az ember alig várna ilyen, a világgal leszámolt hölgyecskétől.

– Mit akart tenni? – lihegtem szinte magamon kívül.

A leányka egy jaguárhoz illő szökkenéssel kitépte magát karjaimból. Csak az egyik keze maradt kezemben. Parányi puha kis keze. Ő maga úgy állt előttem, mint egy kigyulladt lobogó szövétnek. Arca, amint azonnal láttam, igen csinos kis arca, cseresznyepiros volt a dühtől; szemei úgy villogtak mint a vadmacskáé; s aranyszöszke haja, melyet csak igen kis részben fedett el egy kacér fekete kalap, mintha együtt lángolna a gázfényben a haragos kis teremtéssel. Folyton kisérleteket tett keze kiszabadítására.

– Bocsásson el! – tört elő végre a szó remegő ajkai közül.

– Mit akart tenni? – ismételtem szinte hangtalanul.

– Bocsássa el a kezemet! – sziszegte felelet helyett.

– Azt nem teszem.

Egy egész felhő zöld szikra hullott rám fenyegetőleg a jelenleg még meghatározhatlan színű szemekből.

– Tüstént megharapom!

– Az már más. Akkor bizony inkább eleresztem. Hanem előbb fogadja meg, hogy…

Kérdőleg tekintett rám, és egy pár mélységes szem kékesszürkesége ragyogott ki a haragos felhők alul. Kékesszürke, mint a holdsugaras tó.

– Mit?

Zavarba jöttem. Nem tudtam, mint fejezzem ki azt a gyanut, amellyel jelenlétét összekötöttem.

– Hogy a harmadik emeletről… csak a lépcsőn megy le.

Durcásan elfordult, s úgy látszik, egy darabig még ingadozott a harapás és az igéret közt. Azután teljesen nyilt, de igen szomorú arccal fordult vissza:

– Hát ki mondta magának, hogy… hogy más úton akartam lemenni?

– Hiszen már csaknem rajta volt azon az undok úton!

A leányka oly sötéten, oly kétségbeesetten nézett maga elé. Vigasztalan, komor hangon mondá:

– Miért is nem engedett tovább rajta!

Igen komoly arcot vágtam.

– Ha így beszél, sohasem bocsátom el a kezét. Nos, igéri-e vagy nem?

– Igérem.

– Nagyon jól van. (A kezecske eltűnt egy karmantyúban, amit a kicsike nem felejtett el magával hozni a szomorú, de hideg útra.) És most… igen, lássuk csak, most mit teszünk?

– Mit? Hát hazamegyek.

– Igaz. Hol lakik?

– Azt nem mondom meg. Mire való is lenne?

– Hogy hazakísérjem.

– Nem, nem… nem szabad… egyedül megyek.

– Ne ellenkezzék. Mit gondol, éjjel, egyedül nem mehet az utcán egy fiatal leány! Hiszen a házmester is végignézné nagyon, mikor a kaput kinyitja.

Az utóbbi érv hatott. Arra, hogy az utcán egyedül menjen végig, még dacosan rázta meg a fejét, mintha azt mondaná: »én, aki felmentem a harmadik emeletre, nem félek senkitől a világon«; de arra a kilátásra, hogy a házmester nagyon végignézné, megjuhászodott. Szép csöndesen elfogadta kíséretemet.

Lassan lépegettünk egymás mellett. Néha lopva végig tekintettem csinos alakján, mely nekem, aki addig a női nemből csak az egy sakkirálynéval ismerkedtem meg közelebbről, elragadónak tetszett. Minden oly tökéletes volt rajta!

A légből még egyre hullt az ezüstfelhő. Az egész világ csillogott-villogott. Egy-egy szilánk rátapadt a leányka kalapja alól kiduzzadó hajszálakra s ott szikrázott merészen fehér homlokán. Mindez csak növelte elragadtatásomat. Mikor pedig arra gondoltam, hogy én tartottam meg ezt a szép teremtést az életnek, a gyönyör borzalma futott végig tagjaimon. Úgy tetszett, hogy valami jogot szereztem hozzá.

A leányka alighanem kitalálta gondolataimat, mert egyszerre megszólalt kissé negédesen:

– Nagyon messze voltam ám még »attól az úttól!«

– Messze? – mormogtam sajnálkozva.

– Igen bizony. A jóakarat ugyan megvolt, hanem a bátorság, az hiányzott. Tudja, mikor ott fenn van az ember, azután lenéz… brr… Odalenn a kövek és a sár… meg a piszkos papirdarabok… És ma három házban is megpróbáltam és sehol sem sikerült.

– Háromban?

– Igen. A harmadikban még azt is megvártam, amíg becsukja a házmester a kaput, csakhogy ki ne mehessek többé… De azért nem ment, nem ment. Ha maga nem jön, talán reggelig ott kuksulok a korlátfán. De köszönöm, amiért elkísért, én már itthon vagyok.

Egy földszintes házacska elé értünk. A leány kivette zsebéből a kapukulcsot.

– Megálljon egy percre. Hát azt ne tudjam meg soha, miért akart azon a korlátfán átugrani?

Gondolkozott, egyszer-kétszer rám nézett, azután halkan felelt:

– De igen. Majd egyszer elmondok mindent. Azt akarom, hogy maga ne gondoljon rosszat rólam.

– Mikor?

– Majd egyszer, egyszer. Most sietek, mert enyéim már bizonyosan türelmetlenkednek elmaradásomon. (Egy ugrással benn termett a kapu alatt.)

– Legalább a nevét!

– Liza… suttogta vissza.

December 30.

– Az én történetem igen egyszerű, – kezdé Liza… Mert találkoztunk hamarabb mint hittük volna. A fekete királynénak igaza volt. Tantalussal tíz év óta most történt meg először, hogy a két órát nem várta oly türelmetlenül s nem rohant a sakkasztalhoz. Sőt mi több, valami otthoniasságot kezdett tapasztalni a hivatalban. Az ablaküvegek mintha tisztábbak lennének, a tollak ragyogóan fényesek, a kollégák arca derült, tekintetük barátságos, sőt mintha a főnök arcáról is lemosott volna a mult éj néhány májfoltot s orrának szine a vörösrézből a sárgarézbe szelidült volna.

És íme, milyen könnyen fut a toll a kék íven! Mintha apró kerekeken gördülne tova kezem. A hátralék varázslatos gyorsan apad asztalomon s valami fiatalos kedv pezsdül ereimben. Úgy tetszik, mintha egyszerre kitörtem volna a régi kerékvágásból s új, szebb mesgyén ballagok dagadó munkakedvvel.

– Az én történetem igen egyszerű… – zeng a Liza kedves hangja felém.

Alig vettem észre, hogy a hivatali időnek vége s én megint ott csatangoltam az utcákon össze-vissza, mint egykor, süldő legény koromban. Gyönyörű téli nap volt. Mint azok a régiek. Az utca moraja andalítóan zúgott körülöttem. Mint hajdan, gondatlan sétáim alatt. Egy percre ugyan mintha átzengene a kerékzörgésen a kis fekete futár kürtjének hívó szózata, de hangját elnyomja az igazi élet zaja. Megyek a nyüzsgő csoportokkal, de nem álomképeket kergetve, mint egykor, hanem egy igazi, valóságos emberi lényt keresve, kékesszürke szemmel, aranyszőke hajjal és kacér kalappal fején. És meg is találtam.

– Nem hall valami különöset, az én történetem igen egyszerű – szólt Liza, mikor bolyongva, csevegve s már baráti bizalmassággal egymás mellett haladtunk az utcán. – Mi hatan vagyunk testvérek, de csak Katica meg én vagyunk nagyok, a többi mind kicsike még. Katica köztünk a legöregebb. Mikor szegény édes anyánk három esztendeje meghalt, Katicára maradtunk mindnyájan, mert apám olyan álmodozó-féle. Tudja-e, hogy mi az? Nyáron egész nap lepkéket fogdos a Rákoson és a budai hegyekben a lepkegyüjteménye számára, télen pedig behúzódik egy kuckóba és nagy vaskos könyveket olvas. Szegény apus! Azok a csúf szomszédok egyre nyelvelik, hogy a gyerekei nyakán él, hogy nem keres semmit, ami igaz is; de ha látná, milyen boldog, mikor egy szép lepkét fogott, ha hallaná, mennyi mindenfélét beszél össze-vissza erről a fogásról, maga sem haragudnék rája! Nem, nem lehet haragudni rá, olyan kedves, olyan gyöngéd, alig hallani a szavát napestig… Mikor édes anyánk halála után Katica lett a mi »kis mamánk« (mert így hívjuk mindnyájan), tüstént nagy tervei voltak velünk. Azt mondta, te Liza, belőled művésznő lesz, Károlyból orvos, Lajoskából ügyvéd, Tinire és Izára nézve egy időre felfüggesztette végleges határozatát, mert olyan kicsik voltak, hogy alig látszottak ki a porból. Mikor aztán ily szépen ki voltak osztva a szerepek, engem beadott egy énekesnőhöz éneket tanulni (mert elhitette magával, hogy tüneményes hangom van), Károlykát, az orvost, pedig a gimnáziumba. És hogy bennünket taníttathasson, meg kenyeret is adhasson, bement a gyárba.

Egy kicsit elhallgatott és hosszú pilláin könnycseppek csillantak meg.

– Bement a gyárba – ismételte szomoruan. – Mikor bement, olyan szép volt mint egy királyné és olyan ragyogó mint a hajnal. És mi lett belőle! Amíg én ott annál az énekesnőnél énekeltem és gondatlanul kacagtam, mulattam szeleverdi társnőimmel, Katica egész nap porcellánvázákra, majolikaedényekre festegetett, abban a rideg, undok gyárban. Oh, mily gonosz voltam teljes életemben! Hányszor engedtem, hogy felcicomázzon, mint egy grófkisasszonyt, pedig jól láttam, hogy ilyenkor pár hétig mindig később jő haza és a kék karikák megszélesednek szemei alatt. Nem, nem, semmit nem láttam! Nem láttam folyton halványuló arcát, nem megnyúlt állát, nem összeeső mellét, sovány kezeit, még a köhécselését sem hallottam, s csak akkor ébredtem fel szívtelen közönyömből, mikor már ott feküdt az ágyon s nem tudott mozdulni. Oh, hogy téptem le akkor magamról a grófi cifraságokat; oh, hogy dobtam a sutba a megúnt zenedarabokat; oh, hogy öntöztem könnyeimmel én kis mártir mamácskám erőtlen kezeit, aki feláldozta magát értem! Hogy szerettem volna meghalni lábainál, hogy megbűnhődjem szívtelenségemért!

Képzelheti, mi lett belőlünk Katica nélkül! Az orvos azt ajánlotta, hogy télre vigyük Katicát Meránba, s nekünk betevő falatunk sem volt. Azok a szomorú éjszakák, azok a szomorú nappalok! Még apus is elvesztette flegmáját és eltökélte, hogy eladja lepkegyüjteményét. Azokat a szép, aranyszárnyú lepkéket! Én pedig félig álomban, félig ébren folyton valami csodára vártam, mely megszabadít irtóztató helyzetünkből. Igen, igen, mosolyogjon, mindenből csodát, varázslatot vártam, ami körülöttem volt, mint a mesékben. Egyszer apus lepkéi valóságos aranypillangókká váltak, zizegve ölembe szálltak, én pedig örömrepesve kötényemből Katica ágyára öntöttem. Másszor, mikor a lámpa libegő lángjába néztem, onnan mindjárt kiszállt egy aranypalástos szerecsen herceg és térdre ereszkedve felajánlotta nekem kezét és drágaságait. Mikor pedig már nagy volt a kétségbeesés, megnyilt fölöttünk az ég és egy fényes szárnyú angyal ereszkedett le a kis lakásunkba, hozván mindnyájunk számára vigaszt, boldogságot. És egyszer csakugyan megérkezett a csoda.

– Megérkezett? Hogyan?

A leányka szomoruan felnézett a kalapka karimája alul.

– Úgy van, eljött; de nem az angyal, hanem a fekete herceg.

– Hogy értsem ezt, Liza?

– Egy nagy úr, – szólt oly hangon, mintha fojtogatná valami a torkát, míg arcát elöntötte a vér – egy nagy úr, aki igért nekem fogatot, fényes toiletteket s Katica számára költséget Meránba vagy akár Olaszországba.

Szinte elállt a lélekzetem.

– Rettenetes, amit beszél Liza, – dadogtam. – És maga mit tett?

– Visszautasítottam. De lássa, mikor tegnap este hallottam Katica fuldoklását, apám sóhajait, a gyerekek sírását, úgy tetszett, hogy nekem vagy fel kell áldoznom magamat Katicáért vagy meghalnom! Más választásom nincs.

– És… – hebegtem.

– Elmentem meghalni, de amint látta tegnap – s hangja zokogóvá lett – én ahhoz sem értek. De ha még egy olyan éjt kell átélnem, mint a tegnapi volt, s az az ember újra kísérteni fog, Isten tudja, mi lesz velem… No, ne nézzen rám így! Soha, soha sem fogadom el azt az ajánlatot!

– De igérje meg, hogy a tegnapi esztelenséget sem kísérti meg újra!

Jó darabig nem felelt. Arca álmodozó kifejezést öltött s halkan, alig hallhatón, ahogy a széncinke csicsereg, elkezdett dudolni egy sort egy vidám, könnyüvérű operettből… Isten tudja, hogy jutott az most eszébe!

– Mást gondoltam – szólalt meg egyszerre. – Elmegyek én is a gyárba, dolgozom mint Katica, s nem bánom, ha úgy kerülök is vissza mint ő. Faragok én a Károlykából orvost, Lajoskából ügyvédet, magam helyett majd a kis Tiniből csinálok művésznőt. Nagy, világhírű énekesnőt, amilyenről a mi kis mamánk álmodozott. Jaj, csak Katica ne köhögjön az éjjel sokat… tudja, akkor én mindjárt olyan gyáva leszek, de olyan… mintha a gyárra is a harmadik emeletről néznék le, mintha az is ott lent volna a sárban, a piszkos papirdarabok közt…

– Most már tudja, mi vitt a harmadik emeletre, – suttogja Liza, mikor elbúcsuzunk; s este egy harmadik emeleti szobácskában egy savanyú s már meglehetősen kopott ifju ember, aki még érzi egy kis kéz meleg szorítását, különféle kisérletekkel foglalkozik. Igy többek közt megkísérti maga elé varázsolni az öreg álmodozót az ő lepkegyüjteményével s ez annyira sikerül, hogy mindjárt megbarátkoznak s az öreg neki ajándékozza a legkedvesebb, legaranyosabb pillangóját… Az aranypillangó – hogy, hogy nem – lassankint, mint az álom, átváltozik egy szöszke hajú, kékesszürke szemű emberi lénnyé, aki egy kis boldog fészekben sürög-forog s egészen olyan formája van, mint egy ujdonsült menyecskének… De egyszerre száraz köhécselés szólal meg valahonnan, majd egy könnyelmű, halk énekszó: a ledér operettből… S mintha egy sugár futna ki a világból.

December 31.

Elveszett.

Elutazott a »fekete herceggel«.

Január 1.

Keserün, únott kedvvel ébredek. Valami rossz álom emléke háborgat a mult esztendőből, melytől nem tudok megszabadulni; de nem is tudom összeszedni egy egésszé töredékeit. Mintha hűtlenné lettem volna a sakktáblához, a régi játékos cimborámhoz, hűséges fekete seregemhez s a hivatalban olyan szorgalmasan dolgoztam, mint valami stréber, sőt úgy futkostam a szoknya után, mint valami miniszteri fogalmazó. Lehetetlen. Ezt csak úgy álmodhattam össze-vissza. Im, itt szürkéllik előttem az új esztendő s abban a régi kerékvágás, melyen újra megindulok a rendes módon.

Nem, nem változott semmi. Mayerné is csak azon a síró hangon kérdi, mint eddig, hogy tudom-e, ki halt meg az éjjel?

– Tudom, tudom, Mayerné asszony. Az esztendő halt meg. Az évek gyorsan röppennek.

A hivatalban még soh’sem voltak ily homályosak az ablakok, soha ilyen kelletlenek a kollégák, a főnök orra már nem is rezes, hanem violaszínű, s az óramutató sem mászott oly nehézkesen még a kettősig mint ma. Hanem a kávéházi levegő sem volt még oly illatos, a sakkpartik sem oly érdekesek mint ma. A fekete királyné eszeveszett jókedvvel siklott, zúdult végig a kockautakon s oly diadalmasan emelgette fejét, mint aki tudja, hogy most küzdött meg az utolsó eleven vetélytárssal s ezentúl már egyéb szenvedély nem rezzentheti meg szivemet, mint az, mely a sakktábla világához tartozik. Az évek röppennek s én maradok, ami voltam, Pimoda Pál, igen szerény férfiu, főfoglalkozására kávéházi sakkozó, mellesleg kishivatalnok a minisztériumban. Mind a világ végéig.

MESE.

Született egyszer egy nagy papirgyárban egy kis piros irka. Több anyja volt: mindenféle különös alakú gép és egyszerre néhány ezer testvérkéjével jött a világra. Mikor megszületett, a bábák, akik szakállas, bajszos munkásemberek voltak, szép piros ruhába öltöztették, cérnával lapjait összefűzték s aztán behányták egy kereken forgó ládába.

A gyárból a piros irkát egy nagy raktárba vitték, mely tele volt mindenféle színű és nagyságú társaival.

A raktárban egy ideig mély csönd fogta körül. Nem hallatszott egyéb, csak az egerek futó halk nesze és apró fogaik rágicsálása. Az ő társainak lapjait ették a kis banditák.

Végre egy napon kinyitották a raktárt és a piros irkát társaival együtt kétkerekű kocsira rakták. Mikor pakoltak, egy hivatalnok folyton mormogott:

– Hm, ezt is megrágták az egerek. Ezt nem a boltosok kapják, hanem az intézetek, melyekkel szerződésünk van. A boltosok kényesek.

Utazott a kis piros irka. Utazott tengelyen, vasuton, virágos, erdős tájékon, míg végre egy szép fényes papirboltba került, ahol elegáns segéd urak hajlongtak a mappákkal, glóbusokkal, könyvekkel megrakott hosszú asztalok előtt és olyan édeskésen mosolyogtak a levegőbe, mintha csiklandozná valaki őket. Pedig csak hivatalból mosolyogtak.

A piros irkát egy magas polcra helyezték s egy darabig ott lepte a por. A boltba jöttek hiányosan kefélt ruhájú urak, kik a tudós folyóiratokat lapozták; selyem-, bársonyruhás elegáns hölgyek, akik képeskönyvecskéket vásároltak; és hogy szivesen látott vendégek voltak, teljesen kiviláglott abból, hogy a segédek kétszer oly édesen mosolyogtak rájuk, mint a hiányosan kefélt urakra. Végül jöttek apró buksi fickók, nagy könyvpaksamétákkal hónuk alatt és rózsás arcú kis leánykák, takaros könyvestáskákkal. Ezek voltak a legszivesebben látott törzspublikum, mert ezek irkát, plajbászt, palavesszőt s több ily hasznos és fontos tárgyat vásároltak.

A piros irka sokáig hevert a polcon. Társait egyenkint elvitték a kis Muzsafiak; végül egyedül maradt a rekeszben. Ekkor egy pirinyó selyemfürtös leányka jött a boltba, pillangós szoknyácskában, picided cipellőkben, rangos kalpaggal aranyos haján, mely alatt kék szem, pufók arcocska és duzzadó csepp száj mosolygott.

A kedves teremtés csengő hangon, bátran odaszólt a segéd uraknak, mintha egzámenten a leckéjét vágná ki:

– Kérek egy irkát!

Az egyik segéd úr, mint az evet, felmászott erre a létrán oda, ahol a piros irka nyugodott a rekeszben és aztán oly rangos pukkedlival, amelynél különbet egy kis királyné sem kivánhatott volna, átadta a leánykának az irkát. Az pedig kikapcsolta a táskát és gyöngéden belehelyezte a piros irkát, de előbb egy szépet mosolygott gyönyörű borítékjára és pompás kék léniáira. Azután, mint egy új irka tulajdonosához illik, büszkén távozott a boltból s tipegett az utcán hazáig, hol azonnal tollat fogott és hatalmas nagy betükkel, néhány elnézendő malacka társaságában ráírta a piros irka táblájára:

Ilonka

első osztálybeli tanuló.

A piros irkának ettől fogva jól ment dolga. Együtt járt az iskolába a selyemfürtös leánykával, aki mikor először kivette ott a táskájából, a többi iskolás leányka alig győzte megbámulni: Ejnye be szép piros irka! Azután, mikor bejött a tanítókisasszony, az irka kis gazdasszonya rátette kincsét a padra, piros tábláját hátrahajtotta s egy ezüstös tollal olyan betüket kanyarított a kék léniák közé, mint a parancsolat. Amelyek oly feszes glédában álltak egymás mellett, mint egy regement katona, mikor a generálisnak szalutál.

Otthon pedig megmutatta a leányka a piros irkát a mamának és azt is, amit írt. A kis mama erre ölbe kapta Ilonkát s annyi csókot adott neki, ahány betü volt a lapon. De ez még nem volt elég honorárium. A mama behívta a papát, aki a szemüvegén oly álmélkodással nézegette a betüket, mint valami ritka drágaságokat. És aztán sugdolóztak, apa és mama, hogy mivel kellene Ilonka írói működését illendően megjutalmazni. Valószínüleg meg is találták a kellő formát, mert valahány néni és bácsi aznap a házhoz került, azoknak kivétel nélkül bemutatták a piros irkát és nem találkozott senki, aki kis Ilonkát méltónak nem találta volna a papa és mama által kieszelt jutalomra.

Egy napon… hm, egy napon nagy dolog történt. Ezen a napon Ilonka éppen az iskolába sietett, vállán a táskával, a táskában a piros irkával. Nem lehet tudni mitől, de szomorú valóság, a táska alja kiszakadt s amint az első osztálynak ez a szorgalmas növendéke sebesen tipegett a nagy téren, a nagy házak tövében, a piros irka kihullott a szakadékon s ott maradt a kövezeten, anélkül, hogy kis gazdája észrevette volna.

A téren éppen egy csoport rabot kísértek át. Párosával mentek a rabok, szürke darócruhában, elől szuronyos őr, hátul szuronyos őr. Volt köztük egy öreg ember aki a legszomorubb volt valamennyi közt. Ez a szomorú rab meglátta a piros irkát a földön s midőn elhaladt mellette, gyorsan lehajolt és észrevétlenül felemelte.

Sötét cellába került a piros irka az öreg rabbal.

Éjjel, mikor a cellák mind elcsöndesültek s csak az őrök kopogó járása hangzott a börtönudvar kockás kövezetén, az öreg rab elővette a piros irkát és a folyosóról beszivárgó halvány lámpafénynél nézegetni kezdte.

– Ilonka! – mormogta magában. – Téged is Ilonkának hívnak, szegény kis leányom!

Azután kinyitotta a piros irkát és hosszan nézte a szabályos, gyermekes vonású betüket.

– Éppen olyan betük mint az övéi – suttogta. – Éppen ilyen betüket írt ő is, mikor kezecskéjét vezettem. Ez a »b« betü egészen az övé, evvel a nagy tölcsérrel és evvel a kis karikával. Éppen ilyen gömbölyű »A« betüt majszolt a papirra, mikor azt írta: Apa…

Amióta idekerült, egy betüjét sem látta. Bizonyosan azt mondták neki, hogy ő meghalt, vagy nem engedik meg, hogy írjon.

A rab ráborult a piros irkára és könnyei benedvesítették a »b« betük tölcséreit és karikáit és az »A« betük gömbölyű termetét.

Az öreg rab azután nagy beteg lett. Küzdelmes, epesztő órákon, napokon át a kórágyon feküdt. Egy ízben, az éjszakai sötétségben, hangokat hallott maga felett, melyek öreg szivét eltöltötték csodálatos örömökkel. Zengő harangok szavát hallotta, melyek úgy tetszettek neki, mintha egyenesen az égből származnának. Több harang is szólt, az egyik ünnepélyesen, érces, zúgó torokkal, a másik vígan csevegve, ringva a légben, de valamennyi édes malasztban fürödve. Az öreg rab hallgatta az éjféli harangokat, melyek halkan rezgették a kórház ablakait. Kitekintett. A börtön templomának ablakai kifényesedve néztek feléje és párosával alakok árnyai húzódtak mögöttük.

– Karácsony éjjele lenne? – kérdezte magában a beteg rab álmélkodva.

– Gilang-galang… – felelt nagy komolyan, mélységes bongással igenelve a kérdést az öreg harang.

A beteg önkénytelenül keblébe nyult, elővette onnan a durva ing alá rejtett piros irkát és merőn nézte a kék léniák közt sorakozó betüket. (»Tótantal, tótantal…« szólt közbe erősebben nekizendülten, köszöngetve, bizalmaskodva a magasan csengő harang.) Úgy tetszett neki, hogy egy kis kéz mozog a lapon és újra ráírja azokat az ismerős szép betüket, ő pedig vezeti azt a kezet gyöngéden, mint egykor, s a fekete bogár szemek vidáman rámosolyognak írás közben, mint egykor. (»Gingalló, szent ajtó…« énekelte éppen most leghangosabban odakünn nótáját a legkisebb harang, az a vékonyan csengő, az a gyermekesen fecsegő, az az édes emlékeket, honvágyat ébresztő.) Oh, most már más értelmük van a betüknek mint azelőtt; oly kedves, érdekes a tartalmuk mint egy naiv levélnek tőle; mint ártatlan gügyügésnek ajkairól, amint hívja, szólítja… és ő soh’sem látja többé!

Másnap reggel a börtönmester azt jelentette az igazgatónak, hogy egy rab az éjjel meg akart szökni, de az őr észrevette és lelőtte. Mikor az orvos megvizsgálta a halottat, meglepetve mondta:

– Ni! egy piros irka van az inge alatt. Vajjon mit akart vele?

A KIS EMIGRÁNS.

Kezébe veszi a vándorbotot s fehér ingecskében, mezitláb, halvány orcával indulni készül az ismeretlen világrészbe. Legtöbbször összebeszél egész hadsereg ilyen kis emigráns s egyszerre felkerekedik az útra, könnyedén, mint egy raj vándorfecske.

Ennek az emigrációnak megakadályozására hasztalan mondanak szép beszédeket a képviselőházban; hasztalan tagadják meg az útleveleket a belügyminisztériumban; hasztalan állítja ki a szolgabíró a csendőröket az útfélre. A rettenetes rút kivándorlási ügynökök, mindenféle nyavalya formájában, belopóznak a kulcslyukon, a falakon s a kis emigránst kiragadják játszótársai közül, s felültetik a kék kocsira, mely megindul vele arra az útra, ahol a közbeneső stációk a sír meg a csillagok.

A lovak kényesen tartják világoskék tollbokrétával diszített fejüket; könnyedén emelgetik lábukat; nem kell megerőltetniök magukat a kocsi húzásában, hisz a kis emigráns terhe alig nagyobb, mint azé az óriási koszorué, mely koporsóján nyugszik.

Az első stációnál végképp elbúcsuznak a rokonok és ismerősök a kis vándortól s hazatérnek. Itthon aztán vagyonkáján megosztoznak atyafiságosan az örökösei.

A képeskönyveit Aranka huga örökli; a hintalovát az ostorral öccse, a csepp Pista. A gyermekek nagyon meg vannak elégedve evvel a vásárral és eleinte öröm is lopózik szivükbe afelett, hogy Béla otthon hagyta a játékait. De mi is jutott az eszébe annak a fiunak?

Ámde az új huszár még becsületesen ki sem nyargalhatta magát a faparipán, már feldöntve fekszik az a sarokban s a cifranyelű ostor, a Pista vágyainak netovábbja, teljes árvaságban hever a padlón. Aranka is csak ímmel-ámmal lapozgat a képeskönyvekben; egyszer durcásan félre veti, s egy székre könyökölve, álla alá helyezi kezeit s elgondolkozik.

– Vajjon hova utazott Béla és mikor jön vissza?

Szeretné megkérdezni a mamától, de ahhoz most nem lehet bemenni. Zsófi, a cseléd sem akarja megmondani, csak egyre a szemét törli. A gyermekek összebujnak és addig találgatják a Béla elutazásának titkát, míg egyszer sírva fakadnak és pityeregve, duzzogva követelik, hogy kis bátyjuk jöjjön haza. Nekik szükségük van rá a játéknál. Most már érzik hiányát s igen elkeserednek először azon, hogy nincs itthon, másodszor, hogy ha Béla elutazott, őket itthon hagyták. Ez pedig sehogy sem igazságos.

Mérgesen sirdogálnak, makacsul visszautasítják a Zsófi vigasztalásait, sőt a fenyegetésére sem reagálnak, s csöndesen belesírják magukat az álomba. Éjjel igen nyugtalanul alszanak, folyton hánykolódnak s hol egyik, hol másik ágyacskából hangzik a félig szepegő, félig ujjongó hivás:

– Béla, Béla… jer ide, Bélácska!

Reggelre kelve, Pista szemei elsősorban a lóra lopóznak. A tegnapi könnyű felhő kivonult gyermekszivéből s fürgén a szögletbe fut, ahol az árvaságra jutott Bucefalus felfordulva hever. Pista felállítja a lovat, kezébe veszi az ostort, nyeregbe pattan s hipp, hopp, nyargal, vágtat Bergengóciába, vagy annál is messzebbre.

Olykor azonban megáll s az új gazda megrezzenve tekint hátra:

– Jaj, ha most bejönne Béla s üstökénél fogva a földre rántaná? Mert így szokott tenni, ha rajtacsipte, hogy a lovára ült.

Aranka is úgy találja, hogy tegnap nagyon igazságtalan volt a képeskönyvekhez. Hiszen ezek gyönyörüséges jószágok! És könnyen lobbanó szive ragaszkodó szerelemre gyullad egyenkint a bennük látható szépséges házikók, tarka madarak, furcsa arcokat vágó Paprika Jancsik iránt s úgy érzi, nem is tudna többé megválni tőlük.

Gyorsan halványul a kis emigráns emléke-zete a gyermekszobában; a pajtások puha szivéből sebesen elillannak a régi képek és újak nyomódnak bele.

Ám a mellékszobában nem olyan könnyen felejtenek. Valaki ott meghúzódik egy zugban s amíg kezei valami munkán babrálnak, gondolatai szüntelenül azon az egy hónapon járnak, mely a kicsike betegségével kezdődött s halálával végződött. Százszor, ezerszer elképzeli a betegség részleteit. A szomoruan virradó reggeleket, a kétségbeesett éjszakákat, a szeliden felcsillanó reményt, mely egyszer váratlanul egy mosoly képében megjelent a kis beteg sebes ajkain.

De hamar elillant a remény s most, hogy annyiszor visszaálmodja a megrendítő napokat, valami szomorú energiával keresgéli azt, ami megtörtént, de nem lett volna szabad, és mi meg nem történt, de meg kellett volna történnie. És mindig az ő virrasztástól és bánattól hervadt alakját látja ott, ahol a hibák megestek.

No, de az idő csöndes munkája itt sem szünetel és tartózhatatlanul szitálja láthatatlan porrétegeit az eltávozott fiu lábnyomaira. Lassakint belepi a finom homok a kis nyomdokokat; néhány ősz szele besodorja száraz levéllel.

Ámde azért emléke nem mulik el. Az ismeretlen tartományból csöndes estéken néha hajók érkeznek, melyek vissza-visszahozzák apró árnyalakját s a hajnali széllel ismét elviszik. Sőt mikor testvérei iskolába kezdenek járni s a gyermekszoba elnéptelenedik, akkor egy időre ismét ő foglalja el helyüket a játékoknál. A szülők most sűrübben látják ott aranyfürtös fejecskéjét. Testvérei nőnek, szálasodnak, de ő mindig olyannak marad meg, amilyen volt.

Azok változnak, arcuk, szivük új vonásokat vesz fel, csak ő nem változik, mikor néha nagy ritkán bekopog a szülei házba. Könnyű gyermekalakja meghitten tipeg piros cipellőiben testvérei közt, akik azonban már nem is ismernek rá. A kis emigráns idegenné vált hazájában.

Már most mind jobban elmaradozik, s csak igen hosszú időközben jelenik meg s felette véletlenül. Úgy jő meg, mint mikor egy véletlen széláram egy aranyszárnyú pillét hajt be a nyitott ablakon s az halk zsibajjal végig száll a szobán. Aranka első báljába készül. És hirtelen eszébe jut a rég meghalt bátya. Lehet, hogy az album vastag lapjain át érkezett meg, mely arcképét őrzi s beszállt Aranka fejecskéjébe, mely most ezer csodás gondolattal van tele. Míg a leány a tükörben nézegette magát s elméje össze-vissza röpdösött minden lehető és lehetetlen ismerősön és ismeretlenen, akikkel az első bálján találkozni fog, hát ennek a nyugtalan elmének egy hátulsó zugocskájában felbukkant egy mosolygó szemű, rég elfeledett arcocska. A kis emigránsé.

– Jaj, ha a szegény Béla élne… és így látna!

Nos igen, ha a szegény Béla élne, hát bizonyosan elragadónak találná az ő hiu kis huga első báli toilettjét és még bájosabbnak őt magát. És igen büszkén vezetné abba az első bálba. De Aranka nem így látja a dolgot. Ő nem tudná felnőtt embernek elképzelni Bélát, ő úgy hiszi, hogy Béla olyan lenne, amilyen volt s most felmásznék örömében a nyakába és az arcához dörzsölné piros arcocskáját. Bizonyosan össze is gyűrné a ruháját, – de a nagylelkű Aranka nem törődnék evvel egy cseppet sem. Megbocsátná neki azért, hogy él.

Azután egy napon Aranka koszorus fővel ül egy asztalnál. Aranka menyasszony, Pista pedig vőfélye. Az örömanya büszkén, boldogan nyugtatja szemét bájos menyasszony leányán és szive egyszerre igen ellágyul. Csudás boldog és fájdalmas érzések hánykódnak benne; úgy tetszik, mintha valami felbolygatná benne a rég elnyugodott emlékeket, a rég elhangzott bölcsődalokat s ki akar ömleni belőle az egész mult. Látja szép leányát gyermekkora és leánykora minden fázisában; azután végig fut deli legényfia multján és – amint a poharak összecsengenek, – csing-ling… hajó érkezik a rejtelmek birodalmából s megjő rajta a kis emigráns is.

Mulik az idő. A nagymama lábainál három unoka játszadozik nagy zajjal. A nagymama kézimunkál és olykor közbeszól:

– No, no, gyerekek, jön a mumus, ha nem lesztek csöndben!

Az unokák elhallgatnak s meghökkenve néznek az ajtóra. Hála istennek, nincs semmi baj, nem nyílik meg az ajtó s a gyerekek csakhamar napirendre térnek a mumus felett. (Hiszen be sem engedné a nagymama, tudják ők azt jól!)

A nagymama pedig mosolyogva nézi az újra meginduló csatarát. Hát ím, egyszerre, csakugyan felnyílik nesztelenül az ajtó és no lám, ki jő be rajta? Egy kis halvány arcú, fáradt vándor, mezítláb, fehér ingecskében. Kissé elfogódva áll meg az ajtóban, mert úgy látszik, nem volt arra elkészülve, hogy az apróságokat itt lelje, és mintha azon tünődnék, ne oldjon-e kereket? De az anyja int neki (mert nyilvánvaló, hogy a kis emigráns a jövevény) s ő fürgén hozzáfut, felmászik az ölébe és gyermeki ártatlanság örökös fényétől övezett fejecskéjét keblére hajtja. Anyja öreg szivéhez szorítja az elveszett gyermeket, aki, mint ő is behunyja szemeit örökre, vissza se jő többé. Soha, soha többé. Beszél, susog vele, megmutogatja neki az unokákat, elmondja, kit hogy hívnak, s milyen kedvesek, ámde azért korántsem olyan jók, mint ő volt. A kis emigráns nagyon büszkének látszik erre a dicséretre.

– Ni, a nagymama elaludt – szólnak az unokák, összevillantva szemüket s felhasználva az alkalmat, mint a fiatal sólymok, kiröppennek a szobából.

A SZALMASZÁL.

– Igen, igen… a főherceghez megyek… Csodálatos, hogy ez csak most jut az eszembe!

Összefonta karjait s egy darabig mereven maga elé bámult.

– Vajjon megismer-e ő fensége? – susogta bátortalanul és szomoruan tette hozzá: Vagy talán nem is akar…

De aztán újra remény szállta meg. Megint felemelte fejét.

– Lehetetlen, hogy egészen elfelejtsen egy régi bajtársat. Nem, nem, bizonyosan emlékszik reám, mint ahogy én emlékszem gyöngéd, fehér arcára és szelid kék szemeire… Minden bizonnyal elfogad és meghallgat. Milyen bárgyú vagyok, hogy csak most gondolok rá!

Sírni és káromkodni szeretett volna egyszerre, hogy ez az ötlet, mely a nyomortól minden bizonnyal megszabadítja, csak most jut az eszébe. Hiszen ez a megoldás oly közel állott hozzá, mint a mesebeli tündér alma: csak a feje fölé kelle nyulnia, hogy leszakassza. Még se látta meg. Éveken át éjjel-nappal azon töprengett, kihez forduljon, aki kétségbeesett helyzetéből kiszabadítsa; de bárhogy törte a fejét, nem jutott senki az eszébe. Vagy akire gondolt, abban csalatkozott.

De kihez is fordult volna? Volt ezredeséhez? Sohasem viselkedett jó szívvel hozzá. Hiszen ha az védelmébe veszi, azért a csekélységért, amit meggondolatlanságában elkövetett, nem fosztották volna meg a tiszti rangtól. De meg különben is mit tehetne az érdekében? Talán küldene tiz forintot. Bajtársait, a könnyelmű, vidám hadnagyokat és főhadnagyokat zaklassa leveleivel, akik lehet, hogy néha még rokonszenvesen gondolnak reá a pezsgő aranyhabjának csillogása s a cigány mámoros muzsikája közben és egyszer-egyszer talán szomoruan össze is néznek, mintha azt kérdenék: Vajjon az a boldogtalan Jenő hol lehet most? Hol? Nem, nem, ne tudják ők meg, hogy hol van ő most; de valószínüleg úgy sem tartanák összeegyeztethetőnek a katonai becsülettel, hogy egy diszkvalifikált tiszt levelére válaszoljanak, pláne, mikor az pénzt kér. Holott részvétet is csak igen kimért adagban mernének küldeni.

Nem, valóban, tiszttársai nem segíthettek rajta s az a csekély ismeretségi kör, melyre katonai pályája alatt szert tett, hamar kimerült. Többnyire befolyás nélkül való emberek voltak s amellett nagyképüek. Unatkozó arccal, kényszeredett hangon kérdezték a szegény volt tiszttől, mikor ez valami foglalkozásért kopogtatott náluk:

– Hm, hát tulajdonképpen mihez ért?

»Tulajdonképpen« semmihez sem értett, kivéve, amit egy csapattisztnek tudnia kell. Az pedig nem igen volt alkalmas valami polgári foglalkozás betöltésére. Az ismerősök tehát hamarosan elpárologtak s az ő lelkébe minden kudarcnál valami gyávaság, valami szomorú fáradtság lopózott s nemsokára már oly óriási nehézségnek tetszett előtte az, hogy valaha tisztességes foglalkozáshoz jusson, hogy alig mert rágondolni. Valahányszor este lefeküdt egy új csalódással gazdagabban, mindig úgy érezte magát, mint akin egy nagy szikla hempergett át, tagjai össze vannak törve, lelke összezsugorodott s bátorsága végleg elenyészett. Mikor pedig reggel felkelt, oly gyámoltalannak érezte magát, mint a gyermek, akinek még gyönge a lába a járásra. Aki nem mer megmoccanni a nagy, rejtélyes, ismeretlen világban, mely környezi s egy kézre vár, mely szeretettel vezesse.

A volt tisztnek könnyek gyültek a szemébe, ha eszébe jutott az a boldog idő, mikor ő is ifju bajtársai, gondtalanul csörtetve a kardot, szuverén megvetéssel s bizonyos naiv kiváncsisággal néztek le az idegen polgári világra, mint valami távol morajló erdőre, melynek rejtekeit nem ismerik; ha eszébe jutottak a jövendő háború csataképeiről való ábrándok, a puskatűzzel elűzött ellenséges ütegek, a halomra lőtt ellenséges lovasezred, az utolsó emberig védelmezett, ronggyá lyuggatott zászló, mely képekben mindenütt látható egy nyugodt, energikus főhadnagy, ki hidegen áll a golyók záporában s századával a legképzelhetlenebb helyzetekből diadalmasan vergődik ki…; míg most ugyanaz a bátor tiszt félénken, kábultan bolyong az idegen erdőben s megdöbbenve áll meg minden göröngy előtt, mely útjába kerül s nem érez annyi életrevalóságot sem magában, hogy felemelje s félrelökje… A tehetetlenség érzetének nehéz, keserű könnyei voltak azok, melyek a tiszt lázban égő szemeiből kisajtolódtak és arcán végig gördültek.

Mi mindent élt is át ezalatt a szörnyüséges két év alatt! Mikor feljött a fővárosba és ismerőseiben megcsalódott, neki is az volt első gondolata, ami annyi másnak, aki kenyér után kapkod: a vasút.

Mikor a folyamodványt elvitte a hatalmas palotába, melynek lépcsőin oly sűrün hullámzik a hozzá hasonló aggodalmas arcú népség, kissé el volt ugyan fogódva, de még elég keményen, bátran kopogtatott be a hivatalos helyiségbe… Kip, kop… A hivatalszolga szinte meg volt illetődve ettől az erélyes két koppanástól és sietett ajtót nyitni a belépőnek, aki egyenesen a méltóságos úrral óhajtott beszélni. Fekete szalonkabát volt rajta, ami új, fényes magas kalapjával együtt imponáló hatást gyakorolt Jánosra, a hivatalszolgára, aki csak akkor hökkent meg egy kissé, mikor az elegáns kabát belsejéből is csak az bontakozott ki, mi a kopottakból szokott: a jól ismert kétrét hajtott miniszterpapiros.

Már a második alkalommal, mikor a kérvény sorsáról jött el tudakozódni, sokkal csendesebben lépett be az előszobába; nem is fekete szalonkabát volt rajta, hanem egy, az időjáráshoz éppen nem alkalmazkodó szürke; s nem óhajtott a méltóságossal »értekezni«, megelégedett az irodavezetővel, aki közönyösen adta tudtul az ő makogó hangján:

– Az ön kérvénye még nincs elintézve, kedves barátom.

Harmadszor, negyedszer, ötödször s Isten tudja hányadszor már, csak úgy lopva surrant be az előszobába, meghúzódott egy sarokban, s alázatosan várt arra, amíg az irodavezető kegyes lesz elfogadni, hogy elmakogja a rendes nótáját:

– Sajnálom, kedves lelkem, de az ön kérvénye még nem került sorra. Jöjjön el a jövő hét valamelyik napján, vagy talán jobb lesz, ha a jövő hónap első felében. Addigra elintézik bizonyosan.

Végre is megszánta a hivatalszolga. Ez vén obsitos lévén, úgy látszik megérezte az előszobában lábatlankodó tapasztalatlanban a volt tisztet s rokonszenvezett vele.

– Ugyan ne bolondíttassa az úr magát tovább is azoktól a tintanyalóktól! – szólt hozzá bizalmasan, négyszemközt. Ha az én szavamra hallgat, vegye vissza azt az instanciát és vágja valamelyik tollkoptató fejéhez, aztán felénk se nézzen többet. Hiszen háromezer ilyen folyamodvány lesi az elintézést, mint a magáé, olyik két esztendő óta!

Az első menedék terve így dugába dőlt s gyors egymásutánban következtek mind azok a stációk, amelyekhez egy züllőfélben levő intelligens ember el szokott jutni, legelső sorban is az iszákosság. Először díjnokság a törvényszéknél, a városnál, másodszor irnokság valami ügyvédi irodában, s mikor mindez nem sikerült, jő az utolsó szalmaszál: korrektorság valamelyik lapnál.

Beállít a szerkesztőhöz s elfogódottan, az izgalomtól kissé fuldokló hangon adja elő kérelmét, mely oda irányul, hogy adjon az neki foglalkozást lapjánál; bármily szerényet, esetleg a korrektorságot s örökre lekötelezi őt szivességével.

A szerkesztő jó ember, bizonyosan érzi is, hogy ennek az embernek alázatosan lesütött feje, vérpiros arca és reszkető hangja valami katasztrófát jelentenek, melyen átment és segítene is rajta szivesen, – ha nem járt volna itt előtte ma már öt ilyen kérelmező, akik épp oly elfogódott félénkséggel kérték azt a korrektorságot (ami különben nincs is üresedésben).

Mit tegyen? Feljegyzi a nevét, megigéri, hogy amint valami alkalmas hely megürül, azonnal értesíti, s előzékenyen kéri a címét, hogy esetleg írhasson neki.

A cím? Az idegen tétovázik, hol elsápad, hol meg biborpirossá válik az arca s azután rekedtes hangon dadogja:

– Bocsánat, címmel nem szolgálhatok… majd inkább magam jövök el tudakozódni… megengedi úgy-e szerkesztő úr?

Persze, hogy megengedi szó nélkül. Csak nem vasalhatja ki ebből a szerencsétlenből azt a vallomást, hogy azért nem adhat címet, mert ez idő szerint nincs is lakása. Az pedig vállait összehúzza és meghunnyászkodva botorkázik a szobákon keresztül, ki megint a rejtélyes erdőbe, mely most is oly titokzatos és idegen előtte, mint tisztkorában, bár már vagy másfél esztendeje hánykódik ide-oda benne.

El is jő tudakozódni néhány hétig gyakrabban; azután csak egy hónap mulva kerül fel s végezetül teljesen elmarad. Elvész, eltünik örökre szem elől s a hirlapírók, akiket a tömérdek kilincselés egyre kiránt a munka sodrából, megkönnyebbülve sóhajtanak fel:

– Hál’ Istennek, megint elpusztult a nyakunkról egy kölönc!

A »kölönc« pedig künn úszik a város szennyében, olyan állapotban, mely lehetetlenné teszi, hogy intelligens ember elé kerüljön. Ruhája lerongyollott, cipője oldalán kifordul a harisnya s haja, szakálla is úgy elburjánzott, hogy teljesen szalonképtelenné tették viselőjüket. Félénken surrant el a falak mellett, ha az utcán ment s többnyire a külvárosi apró lebujokban tanyázott; reggelenkint beesett, sápadt arccal és összecsapzott borzas szakállal bujt elő onnan. Már most minden ellentállás nélkül engedte sodortatni magát balsorsától, kábán, vakon, vízmentében.

Egy álmatlanul töltött éj után künn kóborolt a kültelkeken s egy gépgyár elébe ért, melynek kapujában nagy embercsoport zsivajgott, egymást szorítva, törve. Megtudta, hogy a gyár most hirtelenében vagy száz napszámost fogad fel s a vegyes publikum azért tolong úgy a kapuban, mert itt is nagyon sok az ember a kevés fókához; aki hamarabb bejut, az kap munkát.

Még korán volt. A hatalmas épület ablakaiból még áradt a villamos napok vakító fénye, zúgás, zaj, csörömpölés közepette. A volt tiszt megállt s míg fejét a fehér sugárözönben s a munkazajban fürdette, szívén egyszerre valami melegség hatott át.

A nagy épület fellegbe nyúló kéményével s fényben úszó ablakaival olyan volt előtte, mint az Isten háza, ahol a földresujtottak és nyomorultak irgalmat és menedéket találnak, mikor körülöttük már minden szál elszakadt. Ennek a szentegyháznak a kémény a tornya, a munkazaj kebelében a zsolozsma, a kiáradó fény a tévelygők útmutatója, mely messzire löveli a sötét külvárosi utcákba sugarait, mintegy hivogatóan beszélve: ide, ide összezúzott emberek, ebben a házban is egy Isten lakik, aki felemel benneteket válogatás nélkül: a munka!

– Eh, félre veled ostoba előítélet, – mormogá a volt katona. Minden munka tisztességes és a legbecsületesebb az, amit az ember a két kezével végez. Mért ne lennék én is munkás?

Ő is a tolongók közé ment és szerencsésen bejutott a gyárba. De csakhamar meggyőződött, hogy az Isten, aki ebben a modern szentegyházban lakik, nagyon önző és kegyetlen, aki drágán fizetteti meg az alamizsnát, s pártfogoltjait halálra hajszolja. Akinek nincsenek a durva gyári munkához szoktatott izmai; aki nem hajt elég hasznot neki: azt előbb, amint lehet, kihasználja s aztán, mikor már végképp kimerítette, irgalmatlanul összezúzza és kiveti szentélyéből. A volt tiszt is hasztalan igyekezett a rideg istenség oltárán tetszetős áldozatot mutatni be; az mindegyre jobban elfordult tőle; ő maga kimerült, kifáradott a szokatlan munkától; lassankint alig tudta a kezét, lábát mozgatni s egyszer végül a nagy gép kereke úgy földhöz találta vágni, hogy bajjal lehetett felszedni onnan.

– Teringette, sziszegte a gyár orvosa, mikor a földhöz lapított embert megvizsgálta s konstatálta, hogy a gép ez egyszer csudálatosan humánus volt, nem tört csontot, – ezekkel a finom, asszonyos kezekkel akar ön a vasfúrásnál dolgozni? Kedves fiam, maga pályát tévesztett, maga ne hozzánk jöjjön, hanem menjen képviselőnek vagy főispánnak, vagy más ilyen kasza-kapa kerülőnek az ilyen kezekkel!

Heti bérét kifizették és elküldték a gyárból.

Tehát mindennek vége volt s még hozzá egy idő óta oly különösen érezte magát. Folytonosan izzadt s a torka úgy égett, mintha egy világ lobogna a mellében. Járni se volt kedve, folyton otthon lebzselt a tömeges munkásszálláson, mereven maga elé bámulva.

És íme, most, a végső kétségbeesés percében felmerül előtte, kilép a ködből, mint a szent legendákban az aranyhajú, glória-koszorús tünemény, mely megmenti őt. A főherceg. És pedig egy véletlen ötlet alakjában.

– Csodálatos, igazán megfoghatatlan, hogy csak most jut az eszembe, – mormogta, míg lesoványodott arcára keserű bánat ült ki.

Emlékezete megbolygatott hullámaiból kikel a főherceg gyöngéd, lányos alakja, szöszke hajával, nyájas, ábrándos, kék szemével, lágy hangjával. Együtt kezdtek hadnagyoskodni az ő ezredénél s a kis főherceg megtisztelte őt néhányszor azzal is, hogy egy szatócs fitos orrú lánykája iránt táplált vonzalmának fázisaival megismertesse.

– Igen, elmondok neki mindent. Ah, mindjárt hozzá kellett volna fordulnom, akkor nem veszik el a kardomat azért a hiábavalóságért!

Felvánszorgott az ágyról s elment a főparancsnoksághoz, hogy megtudja, merre van a főherceg. Valami kis osztrák városban volt helyőrségen.

– Messze van, – morogta kimenőben. – De sebaj! Még sincs a világ végén, majd elutazom hozzá.

De hogy miként utazik oda pénz nélkül s mint jut be hozzá rongyaiban, a részletekkel nem törődött. Minek is. Amióta a kis főherceg aranyfürtös feje megjelent előtte s szemei, mint kék napok, ráragyognak, oly könnyünek, oly egyszerünek tetszett előtte minden, mint a gyerekjáték.

– Jobban tenné, ha kórházba menne, mint hogy folyton utazásra gondol, mondotta annak a munkásszállásnak a gazdasszonya, ahol az utolsó éjt töltötte. Hiszen alig birják el a csizmát a lábai.

– Katonadolog! – mormogta a beteg. – Egy kissé fáradt vagyok, ez az egész.

Hanem az igaz, hogy gyalázatosan érzi magát. Már az bizonyos, hogy el kell halasztania azt az utazást néhány napra, amíg kipiheni magát. De e pár nap alatt még rosszabbul lett. A láz egyre égette s a fejében sajátságosan összezavarodott minden. Néha úgy összeszorult a torka, mintha egy nagy durva kéz fojtogatná s a melle úgy zihált, mintha folyton valami nagy súly nyomná.

– Egy percig sem késem tovább, ez a dohos lyuk megöl, mielőtt ő fenségéhez jutnék, – szólt magában türelmetlenül.

Feltápászkodott, nyakába vette régi katonaköpenyét, amit nem tudott eladni s kiment az utcára, a késői őszben elhagyatott liget felé vette útját, amerre a vasuti sinek futnak napnyugatnak. Az járt agyában, ha gyalog is, de meg nem áll addig, amíg a főherceghez nem ér. Nehezen vánszorgott, szinte a végkimerüléshez közeledett, de alig vette észre. Folyton egy dal csapongó refrénje csengett fülében, mely a kis főherceg kedves nótája volt: Dali dali haj… Messziről a multból érces hangokat hoz a szél, melyek egy csoport fiatal tiszt ajkairól ömlenek s melyek egyesülnek az ifju májusi erdők illatával és vadgerlék szerelmes turbékolásával. Dali dali haj… Hangzik a multból az ő férfias baritonja, mely ha magasan emelkedett, zengzetes volt, mint a havasi kürt s ha zokogott, epedőn lágy, mint a juhász furulyája. Hányszor hallgatta elmerengve a kis fenség! Dali haj… Pipacsos, vadvirágos fűben, napsütötte erdei tisztáson, öreg bükkök ünnepi tanuzása mellett egy csoport derék ifju tiszt örök barátságot köt s egy finom kéz, melyet koronák fénye aranyoz, kézből-kézbe vándorol… Ah, övébe is belesimul. Érzi még a gyöngéd ujjak meleg szorítását; látja a barátságos, őszinte szemeket, melyek oly melegen tapadnak a társak szemeibe, mintha emlékébe akarná vésni arcuk vonásait; mintha lelkébe akarná szívni vidám zajukat, éneküket. Minden oly szép, oly ifju s a szivek úgy tele vannak barátsággal, tavaszi fénnyel!

– Fenség, mint a fuldokló a szalmaszálat, úgy ragadom meg én is kezeit…

Igen, igen, ezekkel a szavakkal fog elébe lépni. Vagy talán elébe rogyni. S megmutatja beesett arcát s míg a kék napok szeliden ráragyognak, elmondja hosszan, mi lett abból a gondtalan fiatal bajtársból, kinél egykor kegyes volt letéteményezni ifjui ábrándjainak néhányat és kinek dalait is oly szivesen hallgatta. S ha mindezt elmondja, ha kitárja előtte szenvedéseit mérhetetlenségükben, óh, akkor a szőkefürtös fej bizonyára lehajlik hozzá, mint ahogy Isten követe, a mosolygó szivárvány lehajlik a föld felé s felemeli a porból, a szennyből valami tisztább, napsugarasabb régióba. Hogy hová? Maga se tudja. Még arra se gondolt, mit kér a főhercegtől, ha elébe kerül, csak annyit érzett, hogy e lépéstől kezdve határozatlan formában új élet kezdődik.

Hideg, őszies idő volt. Alig vette észre, hogy kikerült a liget legvégére s az alacsony bokrok közt bolyongott. Cél nélkül ment mind beljebb a galyak szövevényében, nehezen lábalva a sárhabarcsban. Oly fáradt, oly álmos volt; forgott vele a világ s minden csontja lekivánkozott a földre, valami bokor tövébe. De ő csak azon rágódott még mindig, mit fog a főhercegnek mondani. Folyton az zsongott agyában.

– Igen, fenséged az én utolsó menedékem, az én utolsó horgonyom… Oh, fenség, ámbár elszálltak az ifjui álmok, melyeket kegyes volt egy szegény tiszttel megosztani, az mégis elég vakmerő emlékeztetni reájuk fenségedet, mert neki ezek az egyetlen kincsei, melyek a tavaszból megmaradtak. Ezekre az emlékekre hivatkozva kiáltok fenségedhez a mélységből, fenségedhez, ki maga is ifju korunknak egy szép legendája, egy fényes alakja…

Megállt egy bokor mellett, zihálva, fuldokolva, azután szédülten ledült, fejét a föld puha, de hideg keblére hajtva. S amint ott feküdt, lassankint nagy könnyüség érzete töltötte el. Ugy tetszett, mintha egy vonat kerekei dübörögnének alatta s versenyt repülne a futó felhőkkel. Erdők, hegyek, városok gyorsan maradoznak el mögötte a csillagos alkonyban s a hajnal arany fényességéből halk morajjal bontakozik ki az osztrák városka, a hova utazni készült. Még alig csillan meg a távolban tornyának keresztje, immár ott is a vonat s ő maga, Isten tudja mikép, egyszerre csak ott áll a kis főherceg előtt, aki szöszke fejével szakasztott olyan most is, mint akkorjában volt. A szelid kék szemek részvéttel tekintenek reá.

Szólni akar, de nem tudja mozgatni a nyelvét. Kiáltani akar, de torka összeszorul. Szempillái egyre mélyebben csúsznak alá megtörő szemeire. Végre nagy erőlködéssel, elhalóan susogja:

– Fenség, mint fuldokló… a szalmaszálat… úgy ragadom meg… kezeit…

S a szalmaszál mindegyre jobban kicsúszik megmerevülő kezéből, míg végre ki is fut belőle. Egy pár csavargó veréb csicsereg felette a kopasz ágon olyan altató félét s néhány lehulló sárga levél befogja szemeit örökre.

TARTALOM.

- Utolsó szikrák 3

- Pali 17

- Katica 24

- A kapás gyerek 33

- Világos 38

- Az öreg Katus 50

- Mariska 58

- Marosszögön 66

- A szökevény 80

- Marengo 89

- Röppenő évek 100

- Mese 118

- A kis emigráns 124

- A szalmaszál 130

Javítások.

Az eredeti szöveg helyesírásán nem változtattunk.

A nyomdai hibákat javítottuk. Ezek listája:

21

karcag. De hogy kacag!

kacag. De hogy kacag!

24

megvallhatjuk-hogy

megvallhatjuk, hogy

24

közön‘séges

közönséges

27

fest a a kis

fest a kis

30

csebébe nyul

zsebébe nyul

47

Mindja megint

Mondja megint

77

Erszike, a mama

Erzsike, a mama

84

istáillóban

istállóban

101

hazaértom

hazaértem

110

ros zat

rosszat

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ELBESZÉLÉSEK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

ELBESZÉLÉSEK

UTOLSÓ SZIKRÁK.

PALI.

KATICA.

A KAPÁSGYEREK.

VILÁGOS.

AZ ÖREG KATUS.

MARISKA.

MAROSSZÖGÖN.

A SZÖKEVÉNY.

MARENGO.

RÖPPENŐ ÉVEK.

December 29.

December 30.

December 31.

Január 1.

MESE.

A KIS EMIGRÁNS.

A SZALMASZÁL.

TARTALOM.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE