Unelma-elämä
Date: 2025-05-23T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Unelma-elämä

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Unelma-elämä

Nelinäytöksinen näytelmäruno

Author: Franz Grillparzer

Translator: Huugo Jalkanen

Release date: May 23, 2025 [eBook #76152]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1918

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK UNELMA-ELÄMÄ ***

language: Finnish

UNELMA-ELÄMÄÄ

Nelinäytöksinen näytelmäruno

Kirj.

FRANZ GRILLPARZER

Suomentanut

Huugo Jalkanen

Suomennoksen on teettänyt suomalaisen kirjallisuuden edistämisrahaston varoilla rahaston toimikunnan kaunokirjallinen osasto

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1918.

HENKILÖT.

MASSUD, rikas maamies
MIRZA, hänen tyttärensä
RUSTAN, hänen veljenpoikansa
ZANGA, neekeriorja
SAMARKANDIN KUNINGAS
GÜLNARE, hänen tyttärensä
VANHA KALEB (mykkä)
KARKHAN
VUORELAINEN
VANHA EUKKO
KUNINKAALLINEN KAMARIHERRA
SOTAPÄÄLLIKKÖ
ENSIMÄINEN JOHTAJA
TOINEN JOHTAJA
GULNAREN PALVELIJATAR
Kuninkaan seuruetta ja hoviväkeä
Gülnaren hovinaisia ja palvelijattaria
Kaksi Karkhanin sukulaista
Kaksi poikaa. Palvelijoita. Sotilaita. Kansaa, miehiä ja naisia.

Tohtori Aukusti Simeliukselle, joka tarkastajana on avustanut suomennokseni viimeistelyä, pyydän saada lausua parhaimmat kiitokseni.

Suomentaja.

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

Metsäinen vuoriseutu.

Vasemmalla etualalla maja. Oven vieressä penkki.
Kesä-ilta. Etäältä kuuluu torventoitotusta.

Mirza tulee majasta.

MIRZA.

Eikö torven ääntä tuo?
On! Hän saapuu, lähestyy!

Vain niin myöhään! — Varro, villi, saat sen vielä maksaa mulle! Kylmä tahdon olla sulle, riitaa haastaa, vihaa kantaa — myöhään vasta anteeks antaa!

Anteeks, niin! Kas siinä juuri pahan onnen mitta on. Oo, kun voisin vihoitella, niinkuin toiset rikkovat, kauan, muuttumatta, jotta parannuksen palkinnolta anteeksanto näyttäis, eikä hairahtajan palkalta; sillä eihän oikein liene, ettei rangaistuskin oisi yhtä pitkä, kuin on, ah! loukkauksen tuskakin. Oo, hän oisi lempeämpi, jos ma uhkamielinen voisin olla niinkuin hän.

Minne jäi hän? Tuolta kaukaa tuntui torven ääni soivan. (Astuen perälle ja silmäillen joka puolelle.) Tuolla astuu vuorta mies, metsänriistaa seljässänsä. Hänkö? — Valo häikäisee. Päivänsäteet kirkkaat luo vuorten taakse painuen halki laakson hämyisen viime säihkeen hehkuvan tielle myöhän kulkijan.

Nyt hän kääntää kasvonsa!
Rustan!? — Usein petyt, sydän raukka!

Metsämies se tosin käy
tuolla kiirein vuoriteillä
koiralauma kintereillä,
mutta häntä vain ei näy. —

Kärsi, rinta raukka, kärsi, totuithan jo kärsimään! (Istuutuu.) Nyt on ilta, luonto lepää, oksiltansa linnut soittaa siivitettyin kelloin lailla juhla-aaton lepoon maata, käyden itse täyttämään mieluisata käskyään. Kaikki heidän ääntään seuraa, kaikki silmät uni sulkee, tarhaan karja, paimen kulkee, kukat unen painamina maahan taipuu nuokkuvina.

Kaukaa synkän idän mailta saapuu äänetönnä yö; sammuttaen päivän valot levittää se tumman verhon rakkaittensa päitten päälle, heidät uneen tuudittain.

Kaikki lepää, hän vain yksin samoo hiljaisia maita, synkkäin vuorten jyrkänteiltä etsein, mitä kaipaa täällä. Ja mua suru kiduttaa, minut surmaa tuska tää. —

Kaleb on tuo metsämies.
Vaimo häntä vastaan käy
pienokainen rinnoillansa.
Kas, kuin rientää mieskin nyt!'
Poika kädet ojentaa
isää kohden iloiten.
Niin, te ootte onnelliset!
(Vaipuu mietteisiin.)

(Massud tulee majasta.)

MASSUD.

Mirza!

MIRZA (kavahtaen pystyyn).

Rustan!

MASSUD.

Minä tässä!
Tyttö, niinkö isän jätät
yksiksensä hämärään?

MIRZA.

Ah, suo anteeks, katsoin vain —

MASSUD.

Saapuisko hän jo?

MIRZA.

Ah, niin.

MASSUD.

No, ja —?

MIRZA.

Hänt' ei näy.

MASSUD.

On myöhä.

MIRZA.

Miltei yö. Ja koko tienoon kaikki metsämiehet on jo vuoriltansa palanneet. Usko mua, tunnen kaikki, jotka täällä metsästävät; joka päivä heidät lasken, viimeistä kun vartoan. Palanneet on kaikki, hän yksin yössä harhaa vielä.

MASSUD.

Niin, niin, — villi, synkkä henki asuu hänen rinnassansa. häntä aina halliten, koskaan häntä jättämättä. Taistoista ja kamppailuista, kruunuista ja maineesta, sodan, vallan merkeistä hän vain haastaa intomielin; öisinkin hän unissaan taisteluista puhuu vaan. Kun me kotiaskaressa, peltotyössä toimimme, hän jo aamun valjetessa rientää tuonne vuorille. Synkkyydessä korven jylhän viihtyy raaka mieli vain; sinut, kaiken unhottain mittelee hän voimiansa, hurjaa mieltään noudattain, metsänriistaa kaataissansa. — Onnetonta moinen meno! Sua surkuttelen, lapsi.

MIRZA.

Älkää häntä soimatko, ei hän niin oo tehnyt aina. Muistan ajan, jolloin hän oli hellä, hurskas, hyvä, jolloin istui pitkät hetket jalkojeni juurella, milloin kotiaskareissa, milloin kertoin tarinaa, milloin — usko, rakas isä! Silloin hän ol' lempeä. Jos hän muuttunut on sitten, voi hän jälleen muuttua. Ja hän muuttuu varmasti!

MASSUD.

Koitat mua vakuutella, etkä usko itsekään.

MIRZA.

Usko, isäni, tuo orja, Zanga, kaikkeen syynä on. Kun hän tänne majahamme saapui mairepuheineen, rauha katos seurastamme, Rustanin hän villitsi. Tosin poikana jo Rustan urhotöitä ihaili, toimitteli outoja, tahtoi tehdä mitä taisi. Mieskö niin ei tehdä saisi? Silti hänen haavehensa eivät päässeet valloillensa; mielensä hän hillitsi. — Zanga saapui. Tuhkaan salaa puhalsi — nyt hiillos palaa; hän se liekin sytytti.

Olen heitä kuunnellut! Usein, Rustanin kun sain jäämään kotiin retkiltänsä, ja hän istui rauhallisna, Zanga hänen luokseen astui, ja ma kuulin taisteluista, kamppailuista, voitoista. Poskipäille Rustanin syttyi hehku leimuava, hällä kaikki säikeet sykki, nyrkkiin kädet kouristui; kulmain alta tuimien katsehensa salamoi; viimein — syöksyi pystyyn hän, jousen tempas seinältä, heitti viinen selkähänsä, sitten ulos — metsähän!

MASSUD.

Lapsi raukka! eikä huoli sinun tuskastasi lainkaan, — sydämetön tomppeli!

MIRZA.

Tuskastani? miksi tuskaa?
Tiedän, ettei vahva Rustan
tunne vaaran pelkoa.
Zangakin on hällä myötä.

MASSUD.

Kaksi vain.

MIRZA.

Hän vastaa monta.

MASSUD.

Yössä näin —

MIRZA.

Hän tuntee tien!

MASSUD.

Helpostihan joku peto —

MIRZA.

Oo, ne häntä pakenee.

MASSUD.

Taikka —

MIRZA.

Mitä, isä, mitä?
Sano se ja surmaa minut!

MASSUD.

Lapsi raukka, sehän on
kohtalos, jos sinut häneen,
kuten olen aatellut,
kerran liitto kestävämpi —

MIRZA.

Isä, ilma viilenee; sisälle kai käymme jälleen. Hänkin saapuu tuokiossa.

MASSUD.

No niin, olkoon, miten on!
Taivahalla onnen ohjat.
Luulen muuten tietäväni,
miksi poissa nyt hän viipyy.

MIRZA.

Mitä? Sanokaa!

MASSUD.

Tuo hurskas, huolehtiva dervisi, joka tuolla metsäss' asuu, kiireen viestin hiljan laittoi ilmoittaen huhun käyvän, ett' ois Rustan riidass' ollut jonkun metsämiehen kanssa. —

MIRZA.

Riidassako? — Kenen kanssa?

MASSUD.

Osminin, niin sanotaan, emiirimme esikoisen, Samarkandissa jok' on hovimiesnä kuninkaan ja nyt lomall' isän luona ollen metsämiehiin yhtyi. Rustan kävi kimppuun —

MIRZA.

Sitten?

MASSUD. ja he tarttui aseihinsa.

MIRZA.
Aseihin?

MASSUD.

Muut väliin tuli, ja niin riita sovittiin.

MIRZA.

Mutta ehkä —

MASSUD.

Tyynny, lapsi! Osmin on jo lähtenyt, eikä vaaraa enää lainkaan. Mutta Rustan aavistaa, että tunnen tapahtuman, ja hän siksi karttaa mua. Kohta, kun on täysi yö, hiipii hiljaa huoneeseensa sedän katseilta hän salaa. Siksi lähtekäämme, Mirza; läsnäolomme, niin luulen, pidättää näin kauan häntä.

MIRZA.

Vihainenko hälle ootte?

MASSUD.

Enkö saisi? — Joko katsot mua rukoillen sa taas? Niin, sen tiedän, jokainen tyly moitteen sana hälle: niinkuin heikkoin kätten nuoli kimmoo tuosta paatuneesta sinun rintaas haavoittain. Tule! Sättiä en tahdo. (Molemmat majaan.)

(Pieni väliaika. Sitten saapuu Zanga esiin joka taholle silmäillen.)

ZANGA.

Tulkaa, herra! Tie on selvä!

(Rustan astuu esiin jousi ja nuoliviini olalla.)

ZANGA.

Huolet pois! Mi teillä, herra? Miksi synkkää tuskaa kantaa? Mit' on pahaa tapahtunut? Että poikaa mokomaa, joka tyhmän lailla kerskui, hieman kovakouraisesti kohtelitte, siinä kaikki. Entä sitten? Setä sättii. No, se ilo hälle suokaa!

RUSTAN.

Hänen sanojaanko luulet, moitteitaan mun pelkäävän? Punastua ei mun tarvis, töistäni ma vastaan aina; jollen vois, en täällä oisi.

Siks en karta häntä, että tuskaa lauseensa tuo mulle, vaan siks, että itse kärsii vihaansa hän purkaessaan, jospa kaiken murheensa ja tuskansa mun vuoksein vois tulivirtana hän syöstä tähän syömeen suojattomaan, kylmänä ja tyynnä nähden, miten riehuu taisto, täällä! tuskansa hän purkakoon. Vaan kun täytyy nähdä mun, kuinka sukulaisten toiveet, niinkuin hillittömät orhit, eri suuntiin ohjattuina, kappaleiksi rauhamme keskellänsä repivät; että näen, miten me, kuin muukalaiset, arkaillen haastelemme, emmekä toisiamme ymmärrä, suutahtaen toisihimme. vaikka rakkaus syömissämme, koska toisen sana: leipä, toisen kielellä on: myrkky, toisen harras tervehdys toisesta on kirous. Siitä tämä kärsimys.

ZANGA.

No, siis oppikaa tuo kieli, hän ei teidän kieltä opi! Ja ken ties? Tuon vanhan herran opetusta saatte kyllä. Tänne jääkää, elättäkää itseänne kunnon työllä! Rauhakin on kaunista.

RUSTAN.

Pilkkaas säästä! Entä Osmin? Palkkansa tuo julkeus vaatii. Haa! noin älköön kerskaaja edessäni ylväst eikö katseillaan mua mittaillen, keinutellen miekkaansa, viatonta, kainoa, silkoisella kupeella; ei! joll'ei häll' ole kallo kovempi kuin Osminilla, kelpoisempi kuin tää nyrkki. Mit' en oo, voin siksi tulla, nopsaan nousee urhon tie; minkä muut voi, voimaa mulla myös on tehdä, totta vie!

ZANGA.

Herra, tuot' on ilo kuulla!

RUSTAN.

Äitelää tää elämä, äitelää ja kurjaa on! Eilen, tänään, huomenna sama laulu lattea; riemut riemua ei tuo, murhetta ei murhe suo. Samat päivät harmajat itseään vain toistavat. Kuinka toisin kuvittelin ennen onnenpäivinäni!

ZANGA.

Toisin onkin, sen ma takaan. Malttakaa, niin muuttuu kaikki! Rohkeutta vain ja aikaa! Samarkandin ruhtinas, Osminimme herra, oli kansan lapsi, niinkuin tekin, loistossa nyt hallitsee; tekin ootte sitä maata, josta onni purppuraan miehet vie ja valtikkaan.

RUSTAN.

Oo, lie varmaan ihanaa elää maailmassa noin valoisilla kukkuloilla, lehdot täynnä laakereita, hirvittävän ihania, joiden lehväin vehreydestä ihmelintuin laulun lailla vanhat sankarlaulut kaikuu; eessä laaja lakeus, loistava ja koristettu, joka tuntuu huutavan: Voimakas, käy heikon kimppuun! Uskallusta, urhokas! Uskallusta voitto seuraa! Minkä otat, omas on! Sitten syöstä elämään, kiireisehen hyörinään, painaltaa se rintaa vasten, luokseen nostain sen, mut alleen alistain sen kuitenkin: helposti kuin jumalat johtaa voimat uhmaavat, koota kaikki lähteet, jotka unhoss' yksin pulppuilevat, sekä yhdess' ylpeästi onnea ja turmaa tuottain halki laaksoin vyöryä. Oo, sa onni suuruuden, kuinka sua kadehdin! Aalto seuraa aallon tietä, virta vain on pysyväinen.

ZANGA.

Niin, vain virta pysyväinen!

RUSTAN.

Sotilas jo taatto oli, samoin taaton taatto myös, ja niin polvi polven jälkeen. Heidän veri suonissani, heidän voima nyrkissäni laiskanako uneksia, nähdä, kuinka taisteluissa muut saa maineen laakereita, hedelmiä elonpuusta, mutta itse rauhaan jäädä?

ZANGA.

Ei, te ette, herra, saa!
Toimikaa, kun tahdotte!
Niin, jos noita tuoll' ei oisi!
Tämä setä, tämä serkku
teitä painaa kahleina —

RUSTAN.

Puhukaamme jostain muusta!
Jostain muusta. Zanga!

ZANGA.

Nähkääs! Siin' on hellä sydämenne, — päätös taas on tipotiessään. Oo, kun saisin teidät pois tämän laakson ahtaudesta kukkuloille, huipuille, ma ilmaan mittaamattomaan! Herra, toisin haastaisitte! Kunhan näätte taistelon, kuulette, kun voittohon kutsuu torvet raikuvat, silloin teidät voima täyttää, joka nääkin jänteet käyttää. Niinpä häälyin minäkin, kun ma nuorna ollessani kannoin ensi aseitani, mieli mustana kuin hauta, sydän raskaana kuin rauta; ja kun vihollista kohti käskettihin astua, oli sydän kurkussa, tuskin siinä maata tohti viime yötä ennen ensi verityötä — Vaan kun aamu sarasti, kaikki mulle valkeni. Haa! siin' oli miestä, miekkaa viljalti kuin meren hiekkaa, äärtä vailla, äänetönnä vastakkain, synkkänä kuin sumun häivä, joka vielä viipyi mailla. Usvan läpi välkkyi päivä kypäreistä heijastain; ja kun sumu vihdoin haihtui, ratsumiehiksi se vaihtui. Silloin viimein sain ma selon, haihtui kaikki epäilyt; työ ja toimi määrä elon, eikä mietteet — näin sen nyt. Ja kun merkkisoitot kaikuu, silloin taistohuudot raikuu hyökkääjäin; taivainen se hetki! Mies miestä päin käsikähmään käy; ken kaatui, ei näy, veli vai vihamies; monen viime retki — sen yksin ties. Soi taistelun ryskeestä ilman pielet, ja kavion jyskeestä huokaa maa. Sota pauhaten raivoaa.

Vihamiehet ne horjuu, ne väistyy meitä, me seuraamme heitä yli ruumiitten, vihamiesten ja veljien. Nyt voittajat katseen kentälle luovat ja urhona kuolleille kunnian suovat, v aan riemusta paisuvat rinnat heidän, ja kaikuu huuto: On voitto meidän! Se on elämää, herra! Eläköön sota!

RUSTAN.

Vaiti, mies! Sa surmaat mun.

ZANGA.

Kun näin vanki haastelee,
orja, ostettu, niin entäs —
Mutta hiljaa nyt! Jo riittää.
(Vetäytyy syrjään.)

(Mirza tulee majasta.)

MIRZA.

Rustan —!

RUSTAN.

Haa, nyt tullaan jo!

MIRZA.

Sinäkö se? Kuinka saatoit viipyä niin kauan taas? Pelkäsimme puolestasi.

RUSTAN.

Onko se niin harvinaista?

MIRZA.

Harvinaista? Eipä suinkaan; mutta tuskallista silti. Vaikka mietin aamuisin: "myöhään palajaa hän vasta", toivon sua silti varhain; toivossa on hyvä olla, onhan kaikki mahdollista. Itse kun oot huoleton, luuletko, ett' oomme mekin? Aina vuotaa kyyneleeni, vaikk' ei syytä oisikaan; rohkeuteenkin tottuu vihdoin, mut ei suruun milloinkaan. — Miksi käännyt pois sa noin?

RUSTAN.

Kuule! On kuin huutais isä.

MIRZA.

Täytyy mennä. Tule pois! Sun on kuuma, yö on kylmä, jalkasi on uupuneet.

RUSTAN

Suo mun täällä —

MIRZA.

Ei, sun täytyy
Parempi on huoneess' olla,
iltainenkin odottaa.
Tule! Isä leppynyt on,
unhottunut kaikki. — Tule!
(Rustanin kanssa majaan.),

ZANGA.

Kenpä lemmen tajuaa!
Voiton, tappionko tuo se?
Miehenvoiman nainen saa,
mieheen — naisenluonnon luo se.
Olkoon! Mutta toivotaan.
(Seuraa heitä.)

* * * * *

Majan sisus.

Keskellä taustaa pöytä, jolla on illallisen tähteitä ja kynttilä, ja jonka toisessa päässä Massud mietteissään istuu. Oikealla taustassa vuode. Mirza tuo Rustanin sisälle; pian heidän jälkeensä Zanga.

MIRZA.

Täss' on Rustan, rakas isä! Eksynyt hän oli vain. Missä? — Siitä viis! täss' on hän. Niin, nuo metsäpolut käyvät ristiin rastiin mutkitellen; hämärtää jos vielä alkaa, vaikea on tietä löytää! Hän sen löysi; kiitos taivaan! Toiste kiiruhtaa hän varmaan, illan joutuvan kun huomaa.

Istuudu!

(Kun Rustan aikoo istuutua ukon viereen, tunkeutuu hän heidän väliinsä.)

Ei siihen! Tuonne!
Paikkani on isän luona.
Se on kunniasijani.

(Rustan istuutuu pöydän toiseen päähän.)

MASSUD (lempeästi, mutta vakavasti).

Rustan!

MIRZA (puuttuen nopeasti puheeseen).

Isä, uskotteko?
Piikamme kun tahtoo tietää —

MASSUD.

Rakas tyttö! — —

MIRZA.

Viiniäkö?

MASSUD.

Suo mun hälle puhua! Hullu tulta salaa vain; me sen sammutamme, lapsi!

MIRZA.
Lupasittehan —

MASSUD.

Ei hätää; täytyyhän se kerran tehdä. Poika, kauan nähnyt olen, että meitä välttelet; tämän majan asukkaat ja sen arkiaskareet ei sua miellyttävän näytä. Sijasi on vuoristossa, asuntosi metsissä; sinusta on mieluisampaa metsänpetoin ulvonta, tuulen ryske hongistossa, kuin sun sukulaistes sanat. Olentos on raaka, synkkä, riita, tora toimenasi, tänään juuri kuulin, että metsäss' Osminia haastoit taistoon —

ZANGA (joka on puuhaillut pöydän ympärillä, puuttuu puheeseen).

Haastoit? Luvallanne kerron, kuink' on asiat.

MASSUD.

Sinä!

ZANGA.

Min' oon nähnyt kaikki.

MASSUD.

Uskallatko!

ZANGA.

Se on totta, kerron, jos sen sallitte.

MIRZA.

Kuulkaa häntä, isä, pyydän!

ZANGA.

Päivällä, kun metsämiehet lepäämähän kerääntyivät vanhaan tapaan heinikkoon, kirkkaan lähteen reunamalla virkistääkseen itseänsä eväslaukun antimilla sekä haasteluilla myös, oli Osmin joukossa, hemmoiteltu uhmailija, joka tuoksuu voiteilta niinkuin kukkaismyyjän puoti. Hän se siinä rehenteli, urhotöistään kerskaillen, onnestansa naisiin nähden, että tytär kuninkaankin häntä pöydäss' silmäilee, ynnä muuta sellaista.

Poskipäihin herrani nousi kiivas punastus. Ääneti hän kiehui vielä. Vaan kun Osmin jatkoi, että Samarkandin ruhtinas, jonka viholliset ovat ahdinkohon saattaneet, luvannut on tyttärensä sekä laajan maansa kruunun palkinnoksi sille, joka hänet pelastaisi heistä, ja kun herra, täynnä tulta, aatellessaan moista työtä sekä moista palkintoa, nous ja kysyi intomielin: Missä Samarkandin tie? silloin Osmin nauruun puhkes, huudahtaen pilkallisna herran eteen asettuen: "Onpas siinä auttaja! Terve sulle, Samarkandin ruhtinas! — Ei, veikkonen, jää vain kotiin kaunihisti, aurankurki voimaa kysyy!" Silloin —

RUSTAN (kavahtaen pystyyn.)

Jumalaut'! en kestä,
että hän viel' elää saa,
joka lausui sanat nuo!

MASSUD.

Tyynny, poika!

RUSTAN.

Tyynny! Minä?
Oikeess' on hän kuitenkin.
Mitä tehnyt olen, että
moiseen työhön ryhtyisin?
Oikeess' on hän tänään vielä;
huomenn' ei, jos vielä elän.
Setä, suokaa lupa!

MASSUD.

Mitä?

RUSTAN.

Nähkääs, tääll' en kestä enää. Tämä hiljaisuus ja rauha, mieltäni se ahdistaa. Pois mun täytyy, muille maille, täytyy nämä liekit täältä saada syöstä vapauteen, painaltaa tää kuuma povi vihollisen kuumaan rintaan, jotta syöksy ankara murskaa taikka purkaa sen; vastustaja arvokas täytyy tuolle kiihtyneelle voimalleni etsiä, ennenkuin se minuun kääntyy, itseäni kuluttain. Ihmetellen katsotteko? "Hullu tulta salaa väin", niinhän itse sanoitte. Sallikaa mun sammuttaa. Suokaa lähtölupa mulle!

MASSUD.

Lähtisitkö —?

RUSTAN.

Minun täytyy!

MASSUD.

Etkä mieti —?

RUSTAN.

Kyllin mietin!

MASSUD.

Sekö rakkautemme palkka?

RUSTAN.

Enää sit' en väärin käytä, siinä kaikki, mitä voin.

MASSUD.

Jylhä, okainen on tie.

RUSTAN.

Olkoon, kunhan määrään vie!

MASSUD.

Turmiollinen on määrä.

RUSTAN.

Niin ma kuulin. Tahdon nähdä.
Tieto vain voi tyydyttää.

MASSUD.

Hänetkin sa jättää aiot?

RUSTAN.

Kohta palaan uudelleen
omain piiriin rakkaaseen,
tai jos onnen lahjat saan,
teidän kanssanne ne ja'an.

MIRZA.

Rustan!

RUSTAN.

Mirza! Ymmärrän;
mutta näämmehän me jälleen
kaksin verroin onnekkaina.

MASSUD.

Voitko nähdä kyyneleensä, kylmänä —

RUSTAN.

En toisin voi.

MASSUD.

Siispä tiedä viimeinenkin: tämä, hän sua rakastaa.

RUSTAN.

Mirza! tää myös. — Mutta päätös tehty on. Ei milloinkaan, taikka sinun arvoisenas!

MIRZA.

Rustan!

MASSUD.

Niin en tarkoittanut!
Jos hän sinut jättää voi,
tytär Massudin ei kerjää.
Lähde siis, sa sokaistu!
Kunpa tätä hetkeä et
joskus kiroaisi vain.

RUSTAN.

Tänään jo?

MASSUD (kääntyen pois.)

Niin pian kuin tahdot.

RUSTAN.

Ratsut, Zanga!

ZANGA.

Paikalla!

MASSUD.

Miksi tämä hurja kiire? Seis! Nyt onhan täysi yö; raivaamattomat on tiet, vaarallinen joka askel. Varoitan sua ainakin. Nuku vielä kerta täällä, mieti vielä, mitä tahdot: huomiseen jos päätös säilyy, hyvä, voithan lähteä! Mirza, tule! menkäämme.

MIRZA.

Isä! Yksi sana vain. Rustan! dervisi-vanhus tuo, joka tuolia vuorill' asuu, jost' et — tiedän sen — sa pidä, tuskin häntä nähdä tahdoit, vaikka huolehtii hän meistä; tänään lupasi hän tulla, ja nyt luulen kuulevani kaukaa ääntä ukon harpun, jota soittelee hän teillään. Lupaa mulle kuulla häntä, ennenkuin sa lähdet, turhaa jos se on, jää Herran haltuun!

RUSTAN.

Miksi?

MIRZA.

Pyyntö viimeinen!

RUSTAN.

Aamulla jos varhain saapuu, voi hän haastaa niinkuin muutkin.

MASSUD.

Levolle nyt! Jätä hänet.
Eihän pysty puheet mitkään,
jos on kuuro kuulija.
Hyvää yötä!

(Hän lähtee Mirzan kanssa.)

MIRZA.

Rustan!

RUSTAN.

Zanga!
Ratsut varhain valmiiks!

ZANGA.
Hyvä!

(Hän seuraa Massudia ja Mirzaa. Kaikki kolme lähtevät.)

RUSTAN.

Poissa ovat. — Kuitenkin levotonna sykkii sydän! Hän on liian hellä, hyvä! Jospa — Pois se! — Luvan sain! Toivona mi kauan uinui, valveilla nyt luoksein astuu. Terve teille, armaat kuvat, riemuin teitä tervehdin! — Uupumus jo voiton vie, raukeus valtaa jäsenet. (Katsahtaen vuoteeseen.) Hyvä! Vielä kerran viettää yö tään majan ahtaudessa, koota voimaa urhotöihin, sitten iäks vapauteen. (Hän istuutuu vuoteelle. Ulkoa kuuluu harpunsäveleitä.) Mitä tää on? — Harpunääntä. Kai tuo vanha rämpyttäjä!

(Puoliksi makaavassa asennossa, yläruumis koholla. Hän lausuu jäljestä laulun sanat, jotka nyt liittyvät säveleihin.)

"Varjoja on elon lahjat,
varjoja on riemut maan,
sanat, toiveet, teot kaikki.
Aatokset on totta vaan

sekä rakkaus, jota tunnet,
tekemäsi hyvätyö, —
ja se valve vain, kun kerran
untas kattaa kuolon yö."

Roskaa! Roskaa! Toiset kuvat
mielessäni valveutuvat.
(Hän vaipuu vuoteelle. Harpunsoitto jatkuu.)
Kuningas! — Zanga! — Aseet! Aseet!

(Harpunsäveleihin yhtyy useampiääninen hiljainen soitanto. — Vuoteen kumpaankin päähän ilmaantuu poikanen. Pään puolisella, kirjavapukuisella on soihtu ilman tulta; toisella, ruskeapukuisella on palava soihtu. He lähentävät Rustanin vuoteen yli soihtujaan. Kirjavapukuisen soihtu syttyy, toinen sammuttaa omansa maata vasten. — Tällöin aukenee taustan seinä. Pilvet peittävät näköalan. Ne hajoavat. Seutu, jossa toinen näytös tapahtuu, tulee näkyviin harsojen peitossa. Nekin katoavat, ensin ensimäinen, sitten toinen. Seutu on selvästi nähtävissä. Etualalla olevan palmun vieressä kohoutuu suurissa kierteissä iso, kullalle välkkyvä käärme verkalleen ylöspäin, tapaillen sen alimpia lehtiä. — Rustan liikahtaa unissaan.)

Esirippu.

TOINEN NÄYTÖS.

Metsäseutu.

Taustassa kallioita, jotka vuorivirta erottaa ja silta yhdistää. Etualalla oikealla yksinäinen kallio, jonka etupuolella suihkulähde ja sen vieressä sammalpenkki. Vastapäätä niitä vasemmalla yksinäinen palmu.

Rustan ja Zanga tulevat.

RUSTAN.

Vapaus! Pitkin siemauksin hengitän sua keuhkoihin! Tuolla aamun purppurassa nään sun lippus liehumassa, jotka nostit nähtäviin kukkuloille, taivaisiin: se on merkki eläville, matosille, ihmisille. Vapaus! Luonnon hengitys, mailmansyömen sykähdys; kaiken suuren kehto, valta, ota poikas arjen alta! Soperruksein kuule sa, kaiken äiti korkea!

ZANGA.

Herra, kyllin haaveksittu; puhukaamme hyödykkäämpää.

RUSTAN.

Hyöty? Oo, ei ajatella; tuntea mun vielä suo! Nyt ei majan ahtaudessa enää mua sanat, surut, käskyt, kiellot tukahduta; oma herrani nyt olen! Niinkuin linnunpoikanen ensi kertaa koitellessaan siipiensä kantavuutta kammoksuen epäröi allaan syvyys. Uskaltaisko? Hänpä koittaa, avaa siivet; ja ne nostaa, kantaa häntä. Niin hän liitää ilmain yllä, nousee, puhkee säveliin, omaa ääntään kuuntelee, on kuin vasta syntynyt. Niin nyt tuntuu minustakin; tahdon kaikki vuoret nousta, juoda joka lähtehestä, joka puuta tervehtiä; nyt oon ihrainen ja mies!

ZANGA.

Haastelkaa vain, onhan aikaa,
minä lepään sillä välin.
(Istuutuu.)

RUSTAN.

Ei! Nyt levätä ei ennen kuin on työmme aljettu.

ZANGA.

Työmme? Tahdotte siis koittaa, aatella ja toimia? Silloin tarjoon palvelusta.

RUSTAN.

Lähtekäämme Samarkandiin! Äsken tuolla kukkulalla näin sen tornein välkkyvän auringossa; ennen iltaa sinne vielä ehditään.

ZANGA.

Noin vain onnen kaupallako? Onnellisna kuollaksenne loppua te aatelkaa! Vaan jos elää teill' on mieli, alkua te punnitkaa; loppu seuraa itsestänsä. Astuissanne vieraisiin kynnykseen jos kompastutte taitamattomaksi jäätte, vaikka niinkuin seitsemän viisasta te haastaisitte; ystävänne, jotka saitte viinimaljan ääressä, vuotten päästä tavattaissa teille vielä nauravat; kyynelissä kihlaeltu morsian, hän teitä seuraa halki elon huokaillen. Ajatukset, taipumukset, rajattomilta ne näyttää, mutta niinkuin karjalauma seuraavat ne toisiaan. Siksi kaikessa, min teette, alku tarkoin harkitkaa.

Samarkandiin nyt siis käytte, silloin tarpeellista on, että heti näyttäydytte sinä, joksi aiotte. Isänne me arvoisan aateloimme haudassaan, hän on emiiri tai kaani Grusiinian — taikka kuun. Se jo auttaa alkuun teidät, toivehenne saavuttaa, muunhan peittää menestys.

RUSTAN.

Hyvä!

ZANGA.

Niinkö? Sehän käykin
paremmin kuin luulinkaan.
Setänne ja tupa siellä —

RUSTAN.

Mirza raukka!

ZANGA.

Raukka ollen hän on rikkaan tahdon tiellä. Älkäähän vain matkiko niitä, jotka onnea läheisenä halveksivat, mutta poissa, kaukana tuleen syttyvät kuin villat, lemmenliekkiin menehtyen. Pois se nyt ja olkaa mies!

Samarkandin ruhtinasta vihollinen ahdistaa, suuri kaani Tiflisin, joka hiljan rukkaset hänen tyttäreltään sai: hemmoiteltu, ainoo lapsi, joka ylpeänä itse miehen tahtoo valita. Teeskenteleväinen nainen, aivan niinkuin runoissa. Aluksi ma epäröin, astummeko heikomman puolelle vai voittoisan. Vahva yksin suoriutuu, kiitolliseks saattaa hätä. Siksi Samarkandiin käykää, armeijahan astukaa, ja kun taiston päivänä sanon teille: iskekää! syöskää vihollista päin taiston tuleen rynnistäin: silmät auki! joka puolla leimuu iskuin salamat. Jos te sotaan sorrutte, oli kohtalonne se; jos taas siinä voiton saamme, palkinnosta haastelkaamme: sodat monen kruunaavat.

RUSTAN.

Olkoon niin! Siis lähteinämme!

ZANGA.

Herra, vielä hetkinen! Ruumistakin muistakaa. Täällä laukussa on meillä hieman muonaa, halpaa vaan, jota ensin nautitaan, sitten teille hienot vaatteet, jotka paremmin kuin aatteet edesauttaa, paha kyllä! Aatelinen puku yllä sitten käymme hovihin; tulkoon mitä tuleekin!

ÄÄNI (näyttämön takaa.)

Apuun! Apuun!

ZANGA.

Kuulkaahan!

ÄÄNI.

Apua!

ZANGA.

Se lähestyy.
Valituksin alkaa retki!
Valmiina! On tullut hetki!

(Ruhtinaallisesti pukeutunut mies ilmaantuu taustassa olevalle sillalle. Häntä ahdistaa aina tuolloin tällöin silmänräpäykseksi näkyviin kohoava käärme.)

KUNINGAS.

Eikö kenkään auttaa voi!

(Hän pakenee sillan yli ja katoaa taustan vasemmalle sivulle.)

ZANGA.

Herra, keihäs asentoon, käykää kiinni kohtaloon!

KUNINGAS (tulee paeten esille taustan vasemmalta sivulta. Hän kiiruhtaa etualalle; Rustan on asettunut keskialan oikealle, Zanga vasemmalle puolelle.)

Armo suokaa, jumalat!

(Hän vaipuu tajuttomana kalliopaadelle.)

ZANGA.

Heittäkää ja oikeaan!

RUSTAN (heittää keihään kohden petoa, jota ei vielä näy).

ZANGA.

Ohi! Jalat alle vaan! Nyt te turvautukaa muuhun; minä nousen tuonne puuhun.

(Aikoo kiivetä vasemmalla puolella kasvavaan palmuun. Samalla kun käärme tulee osittain näkyviin taustan vasemmalla sivulla, ja Rustan pakenee etualalle oikealle, ilmestyy siitä esiinpistävälle kalliolle ruskeaan viittaan verhoutunut mies, keihäs kohotettuna heittoon.)

MIES KALLIOLLA.

Huono heitto!
(Hän heittää ja lävistää käärmeen kiinni maahan.)
Top!
(Nauraen.)
Ha, haa!
Oppikaapa osaamaan!
(Katoaa kalliolta.)

ZANGA (laskeutuen alas puusta.)

Mitä? — Käärme kuollehena?

RUSTAN.

Minun ansiostain ei.

ZANGA.

Paha juttu! Mutta hyvä, ett' on kuollut kuitenkin (Astuen maahan vaipuneen luo.) Herra, hän on rikas mies! Ruhtinas tai kuningas. Toisin osunut jos oisi, kultaa, kunniaa se toisi.

RUSTAN.

Onni, etkö koskaan koita?

ZANGA.

Kas, on helmet, korut hällä! — Oletteko vallan varma, ettei teidän, vaan tuon toisen keihäs pedon surmasi? Teidän kaasi sen.

RUSTAN.

Ei minun.

ZANGA.

Missä on tuo toinen sitten? Miksi hän ei tule tänne saamaan työstään palkintoa? (Huutaa kalliota kohden.) Vuorelainen, vuorten mies, tule tänne, puhu meille! — Nähkääs nyt; ei saavu hän, tuskin hänt' on ollutkaan. Missäpä hän täällä oisi? Peninkulmain laajuudella muita ei kuin yksin me. (Maassa makaavan luona.) Kas, on turbaanissa kruunu! Pääni pantiks, että hän on Samarkandin ruhtinas.

Näköharhaa koko mies! Näin sen, teidän peitsenne surmasi tuon julman pedon.

RUSTAN.

Ei, vaan hänen kalliolla.

ZANGA.

Hitto vie! Siis vielä kerran: vuorten mies, sa tänne käy! Astu esiin joutuisasti, muuten kiellän kirkkahasti, väitän, ettei sua ole. — Nähkääs nyt, ei häntä kuulu. Katsokaahan, noilla mailla kenkään ei voi piileskellä; kallio on yksinäinen, — eikä sillä ketään näy.

RUSTAN.

Kuitenkin ma hänet näin.

ZANGA.

Nähkää vain! Mut myöntäkäähän pelko teille nousi päähän! Silloin näkee kaikenlaista. Kalmankalvas vieras tässä, pukimissa ruhtinaan, teidän pelastama on. Se on lahja kohtalon, ottakaa se vastaan vaan! Tänään alkaa, uskokaa, onni meille sarastaa. (Torventoitotusta kaukaa.) Kuulkaa, kaukaa torvet soi! Ettekö te milloinkaan epäilystä voittaa voi? Te tuon pedon surmasitte. Toinenkin jos heitti, te osasitte maaliinne. Jos hän sitä kieltää koittaa, aina kaksi yhden voittaa!

PELASTETTU (kohoutuen).

Torvet soi? — Haa, missä olen?

ZANGA (Rustanille.)

Työhön!
(Vieraalle.)
Luona ystäväin,
jalo ruhtinas — tai ehkä
enemmänkin? — Korkeasti
kunnioittaa Teitä saan.

VIERAS (joka on noussut.)

Kuningas oon tämän maan,

ZANGA (polvistuen.)

Herra, palvelijas!

(Rustan laskeutuu hieman etäämpänä polvilleen.)

KUNINGAS.

Ja peto? —
Verissään se viruu tuolla.
Pelastuksen tuoja!
(Zangalle.)
Sinä?
(Mennen Rustanin luo.)
Ei, vaan sinä!

ZANGA.

Oikein, herra,
arvasitte.
(Osoittaen Rustania.)
Hän se oli.
Huima heitto suoraan petoon
naulitsi sen kiinni ketoon.

RUSTAN.

Herra, anteeks —

ZANGA.

On kai suotu!

RUSTAN.

Epäilys jos —

ZANGA.

Elämmekö?
Vaiko peto kuollut lie?
(Hiljaa.)
Olkaa viisas, hitto vie!
(Jälleen torventoitotusta.)

KUNINGAS.

Haa, ne etsii, rakkahat, aarrettaan, mua kutsuvat. Täällä, uskolliset, täällä!

(Hän astuu näyttämön keskelle, jossa hän vastaukseksi puhaltaa kupeellaan riippuvaan metsästystorveen.)

RUSTAN.

Zanga, tule, lähdetään.

ZANGA.

Nytkö, herra, pakoon tässä, kun on toiveet täyttymässä?

RUSTAN.

Mua et saa sa milloinkaan toisten töitä omaamaan. Enkä liioin nähdä kestä, päihtyneenä kiitoksesta, sitten pelost', arkuudesta syytettynä, että toinen eellen' astuu, enkä estä.

ZANGA.

Suokaa tulla, mitä tulee!

(Uudistuvien torventoitotusten jälkeen tulee ruhtinaan seurue näyttämölle. Hänen tyttärensä Gülnare etunenässä.)

GÜLNARE.

Isä! Isä!

KUNINGAS.

Lapseni!

(He syöksähtävät toistensa syliin.)

ZANGA (Rustanille).

Katsokaa ja sokaistukaa!
Helmiä ja kultaa kovin!
Siin' on loisto koko hovin.

RUSTAN.

Kas, tuo valo-olento hänen rinnoillensa vaipuu, kädet isän kaulaan taipuu: kuin hän hehkuu, hengittää! joka säije väräjää! — Nyt hän katsoo tänne päin, kiittäin pelastajaa näin. Zanga, nyt en enää horju! Vaikk' ois hetket luetut, min' oon pedon surmannut!

KUNINGAS.

Niin, nyt oisit ilman mua,
jollei tämä nuori mies
tuot' ois saanut surmatuksi.
(Osoittaen kuollutta käärmettä.)

GÜLNARE (peittäen kasvojaan kädellä.)

Ah!

KUNINGAS.

Pois viekää peto!

GÜLNARE.

Elkää! Tahdon kestää. En ma pelkää. (Astuen etualalle.) Älä, jalo nuorukainen, luule, vaikk' oon heikko nainen, jälkeesi mun kauas jäävän. Usein minut miehekäsnä, tasavertaisena läsnä nähtiin vaaran hetkellä. Mutta kun noin kammottavan eessäni nään ammottavan, en voi mitään itselleni. Antakaa sen silti olla, tahdon voittaa tunteheni.

Niin, sa jalo pelastaja! Sinun käsivartes valta riisti taaton kuolemalta, säästi heikon ainoon turvan. Joka puolta, uhatulla, vainoomalla kosijani. oli täällä yksin mulla tämä vanhus suojanani. Louhikäärme päätään nostaa, surmaa pakenee hän tänne, silloin nousee käden jänne, pedon surmaa, uhkan kostaa palkitkoot sen kyyneleeni! Isä, tuoss' on sankari! Isä, kas, noin katsoo mies! Mitä vanhat laulut ties, tässä näät sen eessäsi!

RUSTAN (hiljaa.)

Hiilten hehku pääni päällä!

ZANGA (samoin.)

Herra, hiiteen pelko täällä!

GÜLNARE.

Ethän vastaa? Vaiti seisot?

RUSTAN (langeten polvilleen.)

Valtiatar, maahan vaivun!

KUNINGAS (puolustellen Gülnarelle.)

Meitä ehkä oudoksuu. —

GÜLNARE.

Suohan olla, virkistää nähdä kainoakin miestä! Olen nähnyt kerskureita, pöyhkein puhein toimineita, jotka suullaan sankaroivat; vihdoin aika toiveet täytti, sankarin ja teon näytti! Meille hän kuin ylhäältä saapuu vaaran hetkellä, tekee työn, mi maineen niittää, vaikenee, kun häntä kiittää. Isä, eikö todellakin muistuta hän sinustakin tuota aikaa kaukaista, jolta saamme lukea hämmästyen satuja Rustanista maineikkaasta parsilaisten tarumaasta? —

ZANGA.

Hänkin nimeltään on Rustan.

GÜLNARE.

Rustan! Kuule, isä! — Rustan! Oo, ne ajat viel' on, jolloin ihmisvoimain loppuessa saadaan apu jumalilta. Heidän kädestään hän saapuu. (Isälleen.) Niinpä valmiina sun kohtaa tuores tieto lähetin: julma kaani Tiflisin, kosijain ja vihamiehein, sotalaumojansa johtaa yli rajojemme jo: kooten voimat sadan kansan virittää hän meille ansan. (Osoittaen Rustania.) Tuossa apu! Tuossa suoja! Tee sa hänet johtajaksi, joukkojesi salamaksi! Hän on tarmon, toimen tuoja: rohkeutta joukkos saavat, kateeksi käy toisten haavat, hän se heidät innostaa. (Rustanille.) Ole turva, apu mulle, poista synkkä pilvihäivä, (yhä hitaammin puhuen) niin tuo uusi loistonpäivä mitä suinkin saattaa sulle.

KUNINGAS (puoliääneen.)

Puhuthan kuin oisit kuullut lupauksen, jonka tein vaaran hetkellä: ma vannoin, pelastuksen jos ken toisi, kaiken hälle antavani, vaikka korkeinta se oisi. — Punastut? — Sa ymmärrät?

GÜLNARE.

Isä, tule, menkäämme!

KUNINGAS.

Nyt niin niukka, äsken lämmin! Jos mun sijallani oisit, kaikki palkinnoksi soisit.

GÜLNARE (selin kääntyneenä, ikäänkuin väistäen.)

Missä — missä on tuo paikka, jossa uhkas mua vaara?

KUNINGAS.

Tuolta tulin turmaa pakoon, tikari vain kädessäni; käärme seuras jäljestäni.

ZANGA.

Kas, se tääll' on maassa vielä välkkyvine timantteineen.

(Nostaa tikarin ja antaa sen herralleen, joka ojentaa sen kuninkaalle.)

KUNINGAS (epäävin elein.)

Mikä minun on, se pidä
omanas! Noin halvoin kivin
maksaisinko pelastuksen?
Tulin tuolta, tuolta käärme,
tämä mies —
(Osoittaen Rustania.)

ZANGA (osoittaen paikkaa maassa.)

Hän seisoi tässä.

KUNINGAS.

Ei, vaan tuolla kalliolla, ruskeassa viitassa.

RUSTAN.

Zanga! Zanga!

ZANGA.

Kuumat paikat!

KUNINGAS (Zangalle.)

Ensin heitit sa, mut ohi, sitten hän ja käärmeen kaasi! Menettäissä tajuntani näin ma sen kuin unissani. Sinä tässä, hän tuoll' yllä kalvaana ja pienempänä; ehkä heittoon köyrtyneenä. Minne viitta hältä jäi?

ZANGA.

Tuonne johkin pensaisiin.

RUSTAN.

Zanga! Zanga!

ZANGA.

Rohkeutta!

KUNINGAS.

Jaa, no niin, ja sillä hyvä! Tuonne vuoren harjan ylle temppeli on ylentyvä hälle, joka hyljätylle pelastajan lähettää. Tule, tytär.

GÜLNARE (Rustanille.)

Ethän jää
kauaksi sa jälkeemme!
Oo, tuo peto yhä vaan
mulle kauhistusta tuottaa.
Anteeks anna naiselle,
joka lujuuteensa luottaa,
eikä kestä kuitenkaan.

KUNINGAS.

Käsivartes hälle tarjoo, anna oikea.

GÜLNARE.

Mua suojaa
kuolleilta; jos eläis se,
en ma lainkaan pelkäisi.

(Hän nojaa Rustanin käsivarteen. Kaikki lähtevät, paitsi Zanga.)

ZANGA (katsellen heidän jälkeensä).

Kaikki käykin parhain päin! Prinsessa sai vangin näin. Hieman vielä kainoksuu; ylpeys kohta unhottuu. — Kas, kuin lujasti hän nojaa! Hop! — Jo pääsi kuilun yli! — Haa, hän liukuu, horjahtaa! — kaatuu? — eipäs, hänet saa heti kiinni vankka syli. Ei sen oivempaa kuin moinen, kun noin toista pitää - toinen!

RUSTAN (tullen takaisin.)

Zanga! olen autuas!

ZANGA.

Kas niin! eikö käy? se käyhän!

RUSTAN.

Tule! Tuolla myttysi!
Virtaan lähimpään se heitä.
Siten säätymme sä peitä.
Oman työni lapsi olen,
ylämäkeen tietä polen.
Tule siis!

ZANGA.

Mut ensin, herra, tutkikaamme seutua, että ei tuo vuorelainen —

RUSTAN.

Olen sitä aatellut: ihminen tuo mies ei ollut; taivaallinen lähetti, joka vaaran hetkellä ilmestyi kuin pilvistä, pedon tappoi — katosi.

ZANGA.

Oishan kiitoksesta päästy.

RUSTAN.

Olkoon mieskin, kuten me, tulkoon tänne tilille; kultaa annan kahmaloin, kylläisyyttä, minkä voin, suureks hänet korotan, vaikkei verraks antajan; saatan onnen alppimaille. Ken mua tästä syyttää voi? Minkä mulle onni soi, sit' ei oo, min hän jää vaille. Teko hänen tehdä suo, sitten anoin tulla luo: kultaa kun saa kätehen, lähtee jälleen kiitellen; toisin oli laita minun: jokin selittämätön veti isän, tyttären — oo, tuon naisen ylevän! — katseet minun puolehen. Sama ei oo yhdenlainen, omani ma otan vainen. Tule, onni odottaa! Päivä taas on päästä vuoden.

ZANGA.

Herra!

RUSTAN.

Mitä?

ZANGA.
Katsokaa!

(Mies, jonka keihäs tappoi käärmeen, on tullut esiin kallion takaa ja astunut etualalle oikealla. Hän on asettanut ruskean viitan, joka hänellä oli yllä, sammalpenkille ja seisoo nyt lyhyessä, mustassa ihokkaassa, käsivarret ja sääret paljaina, mustapartaisena ja -tukkaisena, kasvot kalmankalpeina paikallaan.)

RUSTAN.

Haa! kuin mua kauhistaa.

ZANGA.

Sama, jonka keihäs tässä, käärmeen maahan naulitsi —

RUSTAN.

Taasko tuho väijymässä?

VUORELAINEN (on istunut hetken sammalpenkillä tuijottaen liikkumattomana eteensä, sitten hän nojautuu lähteen reunan yli ja juo.)

ZANGA.

Kas, hän elää, liikkuu, juo!

RUSTAN.

Unelmani murskaa tuo!
Zanga! —

ZANGA.

Herra!

RUSTAN (käsi tikarilla.)

Eikö hän
kurja Osmin ole, joka
mua pilkkas äskettäin?

ZANGA.

Partaa, tukkaa katsokaa!

RUSTAN.

Totta puhut, väärin näin. Ensin muistutti hän häntä. Joka hetki valheillansa muuttaa hänen muotoansa. Mitä vihaa, inhoaa, kaikkialla nähdä saa.

MIES (nousee, asettaa kokoonkäärityn viitan käsivarrelleen ja on aikeissa astua perälle lavan poikitse.)

ZANGA.

Kas, hän käy.

RUSTAN.

Ei sinne! Seis!
Vastatkaapa! Minne matka?

VUORELAINEN (soinnuttomalla äänellä).

Hoviin, luokse kuninkaan.

RUSTAN.

Miksi?

VUORELAINEN.

Palkan vaadintaan.

RUSTAN.

Palkan? Mistä?

VUORELAINEN (kaadettua petoa osoittaen.)

Työstäni.

RUSTAN.

Sinun? — Minun! — Meidän työmme!

VUORELAINEN.

Kurjat kytät! Hahhahhaa!
Oppikaapa osaamaan!
(Kääntyy menemään.)

RUSTAN.

Vielä seis! Sun työstäsi kiitollisna lähettää kuningas tään korun sulle, tämän kalliin tikarin, josta säihke timantin —

VUORELAINEN.

Kiviin halpoihinko myön tuon niin onnellisen työn?

RUSTAN.

Kärki myös on tikarilla, sekin maksaa voi.

VUORELAINEN.

Vai niin!

RUSTAN.

Konna! Piru! Julma peto! Älä irmastele lainkaan, sillä ase kädessäni sykkii, vaatii päätöstäni. Zanga!

ZANGA.

Herra!

RUSTAN.

Katso häntä!
Osminin ma taasen näen,
kun hän nauraa irvistäen.

ZANGA.

Herra, mielenmalttia!

RUSTAN.

Olkoon! maltan mieleni! Mitä tahdot, mies, ja pyydät? Vetääkö sua rikkaus, kulta? Saat sa kultameren multa, pääsi ylle vuodatan kaiken mailman parhaimman, kaikki toivees toukokuvat, ennenkuin ne itääkään, heti etees ilmaantuvat kypsyneinä lyhteissään.

VUORELAINEN.

Taival aallon samentaa; lähteestä juon mielelläin.

RUSTAN (heittäytyen hänen eteensä polvilleen.)

Katso, jalkoihisi vaivun, sua rukoilemaan taivun. Nyt on tullut onnen hetki, josta alkaa elon retki: astu yli ruumiini, tallaa minut allesi!

VUORELAINEN.

Toisen työnkö tahdot kantaa?
Toisen kultaa maksuks antaa?
Vääryydess' ei onni viihdy!
Kerskaa omain töittes tähden!
(Hän astuu perälle, heittäen viitan jälleen hartioilleen.)

RUSTAN (tullen etualalle.)

Totta haastaa hän; ma lähden. Zanga! kääntykäämme kotiin! Enää en ma tahdo sotiin; omaisien piiriin peitän häpeän, ja toiveet heitän —

Mutta ei! sit' en ma voi!
Vastaan mieli kapinoi!

(Tuntematon on jo ehtinyt sillalle vievän polun päähän.)

RUSTAN (seuraa häntä.)

Hurtta! Seis! Nyt katkes tie! Tuolla, minne silta johtaa, se meist' onnen, vallan kohtaa, jonka taival sinne vie. Seis!

(Hän on tarttunut hänen edellään astelevan viittaan.)

VUORELAINEN.

Se vaippani on vaan.

RUSTAN.

Kaukana ei herrakaan.
Seis! Sa taikka ma!
(Hän käy mieheen käsiksi.)

VUORELAINEN.

En ma!

(He taistelevat sillalla.)

RUSTAN.

Tarmon lamaa hän, kun koskee.
Zanga, Zanga, auta mua!

(Vieras työntää Rustanin lähelle sillan reunaa aikoen syöstä hänet alas.)

RUSTAN.

Minä sorrun!

ZANGA.

Tikarilla iskekää! Teill' onhan ase.

VIERAS.

Nyt oot vallassain!

RUSTAN.

En vielä!

(Hän on paljastanut tikarin ja iskee sen nyt vieraan rintaan.)

VIERAS (vaipuen sillalle.)

Verta! Verta! Musta päivä!

RUSTAN (tullen alas sillalta.)

Zanga! Zanga! Elääkö hän?
Oonko minä?

ZANGA.

Herra, ootte!
Katsokaa, hän vuotaa verta.

RUSTAN.

Kauhistus, sen että tein!

VIERAS (puoliksi kohoutuen.)

Lapsuusvuodet! Jäätte taa!
Viattomuus hautaan saa!
(Vaipuen takaisin.)
Rustan, Rustan! Mirza, Rustan!

RUSTAN.

Zanga, joutuun! Katso, onko
mahdollista pelastus!

(Vieras, joka on väännellyt itseään sillalla kuolonkamppailussa, syöksyy virtaan.)

ZANGA.

Liian myöhään! Virta nieli.
(Rustanille, joka on peittänyt kasvot käsillään.)
Paha juttu; hyvä mieli:
jollei hän, te surman saitte.

RUSTAN.

Oo, kun en ois syntynytkään!

(Torventoitotusta.)

ZANGA.

Rohkeutta! ja malttakaa!
Hätäpuolustusta vaan. —
Kuulkaa, meitä huudetaan!
Kas, nyt tullaan! Kestävyyttä.

(Kuninkaallinen kamariherra tulee vasemmalta.)

KAMARIHERRA.

Herra, armo kuninkaani
kutsuu teidät luokseen hoviin
sekä sotaanlähtöön sitten.
Tuolla itse tulevat.

(Kuningas ja Gülnare tulevat näkyviin taustassa, oikealla sillasta olevalla mäellä.)

KUNINGAS.

Rustan, no? Te seuraatteko?

RUSTAN.

Armon herra, valmis olen.
(Zangalle.)
Nyt siis kuolo taikka voitto!
Vaiti! Alkaa voiman koitto!

(Hänen kääntyessään lähtemään ja torvien uudelleen kajahtaessa laskee esirippu.)

KOLMAS NÄYTÖS.

Avoin kenttä Samarkandissa.

Etualan ensi kulissit muodostavat teltantapaisen lavan, jonka perimmäiset verhot ovat avoinna. Oikealla on tyynyistä muodostettu sohva, yllä katoksella, takaa seinäverholla koristettu. Sen vieressä pieni pöytä. Vastapäätä vasemmalla puolella suurempi, tummanpunaisella liinalla verhottu pöytä.

Teltan ulkopuolella on kansaa kumpaakin sukupuolta. Riemuhuutoja, sotaista musiikkia, torven¦toitotusta.

KANSA.

Terve, terve, voittaja! —
Terve, suuri kuningas!
Rustan! — Eläköön Gülnare!

(Kuningas saapuu toisella puolellaan Rustan, toisella Gülnare, joita hän johtaa kädestä. Hänen jäljessään komeapukuisia ylimyksiä. He kulkevat teltan ulkopuolisen alan poikitse ja katoavat vasemmalle.)

ZANGA (tullen väkijoukon halki, niille, jotka seisoskelevat teltan ovella.)

Tietä! Tietä! Olen täältä! (Hän astuu etualalle.) Kautta Luojan! Hyvin käy! Rustan ihmeitä on tehnyt. Astuu esiin metsästään, kohta maine kiertämään urhotöistä kautta maan. Paimenet nyt vuoriltaan astuu alas ensi kertaa, kansaa kertyy, ettei vertaa nähty ennen milloinkaan, luokse pelastuksen tuojan. Ällistyypä vihamies: hän, ken helpoks sodan ties, kiittää, kun voi perääntyä. Mepä jälkeen joutuisasti, päästään käsikähmään asti. Silloin kaanin mahtailevan Rustan näkee pakenevan, hyökkää päin, — vaan Rustan parka, tässä onkin kohta arka: — Rustan suistuu. Mutta silloin meidän miehuullinen väki, vaarassa kun hänet näki, hyökkäs — näitkö moista milloin! Koht' ei missään vihollista.. Niin on käynyt; sattumista itse sanomia tuon. Musta kun on nahka mulla, valheest' ei siks tarvis tulla.

Siellä kera kuninkaan
Rustan saapuu mahdissaan.
Kunhan hieman kultaantuu,
jalokivestä käy puu.

(Kuningas ja Rustan tulevat.)

KUNINGAS.

Kuulitko sa? Näitkö häntä? Mikä hymyn sulous, sanain kesätuulahdus! Tunsitko sa kädenannin? Niin, Gülnare, tyttäreni, suostuu tuumiin toiveitteni. Riemu, autuus valitulle! Kätensä hän tarjoo sulle; mitä kuolon portin luona vannoin hetkenä ma tuona, toiveet yöhön peitetyt loistavasti täyttyy nyt. Sinä kera tyttäreni nouset valtatuolilleni, kautta kaikkein valtioiden sotatorvin pasunoiden kunniata tämän maan, jota äsken vallassaan vielä piti naapuri. Pelkää vihamiehet ylväät uhkaa voimas, uljuutesi, korkealle maineen pylväät nostaa valta-istuimesi. Katso, sinun on tää maa, sitä seuraan minäkin. Oo, tuot' iltaa ihanaa, jolloin sinut kohtasin! (Hän istuutuu.) Juomaa tuokaa, uuvuttaa; myöskin ilo heikoks saa. Aina kuuluu kuiske tuo: tee, mik' uudeks vanhan luo!

Kieltä kuivaa, viiniä! Teltan verhot sulkekaa; ilo, joka minut täyttää, sit' ei tahdo muille näyttää.

(Zanga antaa käskyn. Joku menee noutamaan viiniä.
Teltan verhot sulkeutuvat.)

RUSTAN.

Joskin se, mit' olen tehnyt, todellakin palkan vaatii, niin näin ylellinen onni —

KUNINGAS (nousten ylös).

Anna sääntää kohtalon mikä arvo, onni on! Suoko ansiosta sade pelloillemme kastelun? Ansioko oikeuttaa voimakasta leijonaa käymään riistan kimppuhun? Synnyttävä luonto kun rikkauksiaan lahjoittaa, ei se katso, ken ne saa. Paljon riippuu sattumasta. Omas ota onnelasta! Liiaks sen jos arvelet, todella sen ansaitset. —

Rustan, yhteen kohtaan vielä sulta selvitystä toivon: kaikki, joilt' oon kysellyt vanhemmista, jotka mainit, omaisistas, suvustasi, kenkään nimiä ei tunne, heimoa, ei kansaa, maata.

ZANGA.

Pieni heimo on se vain, riippuvainen karjastansa, ja kun se on paimenkansa, kiertelee se aina maita.

RUSTAN.

Herra, kun on selvillä, mitä tapahtunut on, kysytäänkö silloin vielä, kuka tehnyt on ja kuinka?

KUNINGAS.

Totta haastat! ja ken lietkin: kuitenkin oot aina sama, joka maani vapahdit, joka minut pelastit tuona kauhunaamuna, jonka rohkeus, jonka heitto kaasi julman pedon tuon, sama olet, etkä ole; jos et, sitä kalliimpi olet mulle, kun on kallis mulle tämä muotosi.

Kun noin nään sun edessäni rotevana, rohkeana, ääni kirkas kaikuvana, iloitsen ma kolmin kerroin, ett' oot toisenlainen, kuin minkä silloin pyörtyissäin pelastajakseni näin, ajatusten harhakuvan. Pieneltä ja kalpealta silloin näytit, kietouneena viittaan ruskeaan ja ääni terävänä, viiltävänä. —

(Etäältä kuuluu äänten sorinaa ja sen keskeltä valittavia äännähdyksiä.)

KUNINGAS.

Mikä melu? Katsokaahan! (Joku lähtee.) Ilkeästi häiritsee se puhettani, ja ma kuulen valitusta, samanlaista — (Rustanille.) Olitko tuon kanssa yksin silloin? (Osoittaen Zangaa.) Eikö ollut muita kerallas?

RUSTAN.

Vain hän ja minä.

KUNINGAS.

Kalsea ja julma ääni, jonk' oon kuullut ennenkin, tuntenut jo varhemmin, kaikui silloin päällä pääni, kun mun kauhu lamasi. Sinä seisoit silloin —

RUSTAN.
Herra,
Kalliolla.

ZANGA.

Vuoren päällä.

KUNINGAS.

Oikein! Tarkemmin kun muistan, sitä ilkeemmäks se käy. Vuoren päällä, pieni, kalvas, ruskeassa viitassa, sekä ääni — (Äskeiset valittavat äänet toistuvat.) Uh, tuot' ääntä! Pois tuo ääni saattakaa sekä muisto myös sen kera.

(Zanga lähtee.)

(Palvelija on tuonut viiniä.)

KUNINGAS.

Täss' on viiniä. Käy juomaan! Pois tuon kuvan tahdon pestä! Mitä uneksin ma siellä, hyväksi ja todeks kääntyi; siitä olen riemumieliä. Minne aikoo jumalat, kauhulla sen ilmoittavat, jotta portit aukeavat siksi, kun he saapuvat. Täss' on viiniä. Käy juomaan! Tänään vielä juhlitaan, symbaalit ja huilut soi korkealle riemuamme, julistaen, että olet poikani ja perijäni, niin, sa jalo, niin, sa hyvä, suojelija, pelastaja, isäsi nyt maljas juo!

(Hänen kohottaessaan pikaria ja Rustanin notkistaessa toisen polvensa palaa Zanga nopeasti takaisin; hänen kintereillään muuan hovilainen.)

KUNINGAS (kesken kaiken.)

Mitä kuuluu?

ZANGA (hiljaa Rustanille.)

Rohkeutta, herra!

KUNINGAS.

Vieläkö saan oottaa? —

HOVILAINEN.

Herra, kaupunki on miltei kapinassa.

KUNINGAS (antaen pikarin pois.)

Kapinassa?
Hullutusta! Minkä tähden?

HOVILAINEN.

Herra, virran laineet, jotka
huuhtelevat muurejamme,
ovat tuoneet rantahamme
miehen ruumiin murhatun.

KUNINGAS.

Käännyttäköön tuomariin.

HOVILAINEN.

Ja tuo mies, hän tunnettiin samaks, jonka aikaa sitten virkamiesten joukosta — tuntemattomasta syystä — hovista sa karkoitit.

KUNINGAS.

Tiedän kyllä. — Mutta äänet ilkeät ja kolkot nuo —?

HOVILAINEN.

Herra, siell' on mykkä vanhus,
miehen isä, jonka tunnet.
Kädessänsä kirjoitus
oikeutta hän pyytää sulta.

KUNINGAS.

Hyvä, mutta vaietkoon!
Rustan!

RUSTAN.

Herra?

KUNINGAS.

Tunsitko sa miehen tuon, nyt murhatun?

RUSTAN.

Herra, luuletko —?

KUNINGAS.

No hyvä. Mutta ääni, jonka kuulin, kun jo kuolevani luulin, silloin kun sa surmasit käärmeen, minut pelastit, hänen ääntään muistutti. Nyt se muistuu mieleen, kuni puoliks unhotettu uni. Ketä työstä syytetään?

HOVILAINEN.

Herra —

KUNINGAS.

No?

HOVILAINEN.

Suo anteeks!

KUNINGAS.

Puhu!
Ketä luullaan?

HOVILAINEN.

Sinua!

KUNINGAS.

Mua? Petos, hullu huhu!
Yksi aisti vain ei puutu
tuolta ukolta, vaan kaikki.
(Vetäisten verhot auki.)
Esiin, hullu, mieleltäsi
mykkä, niinkuin kieleltäsi!
Syytöksesi toteen näytä,
taikka kuole kädestäni!

(Vanha Kaleb astuu Karkhanin ohjaamana esiin harmaaseen pukuun pukeutuneena, mustassa päällysviitassa, valkopartaisena ja -tukkaisena, ojentaen kirjoitusta, ja heittäytyy polvilleen kuninkaan eteen, päästäen samalla mykkien tapaan epäselviä äännähdyksiä.)

KUNINGAS.

Älä koske vaatteitani, ennenkuin oot peruuttanut.

ZANGA (hiljaa).

Herra, mitä arvelette?

RUSTAN.

Odota ja vaikene!

ZANGA.

Ennenkin jo näin tään miehen.
Eikö muistuta hän —?

RUSTAN.

Olkoon!
Kuunnellaan, hän mitä tietää.

KUNINGAS (jolle vanhus on antanut kirjoituksen.)

Mitä teen ma tällä näin?
Viha kiehuu silmissäin.
(Vanhuksen ohjaajalle.)
Tiedätkö sa jotakin —?

KARKHAN.

Lähisukulainen olen.

KUNINGAS.

Kerro, mitä tiedät siis.

KARKHAN.

Mitä kuullut olen, en mitä itse arvelen. Löysimme tuon vainajan, virran rantaan ajaman, rinnassansa tikari, jok' on — sinun omasi.

KUNINGAS.

Minun? Täss' on tikarini.
(Vetäen tikarinsa puoleksi esiin.)

KARKHAN.

Se, jok' oli sulla, milloin
liikuit metsäretkilläsi,
se, jok' oli sulla silloin,
kun sun säästyi elämäsi.

KUNINGAS (astuen Rustanin luo, puoliääneen.)

Rustan, sen ma annoin sulle, kun se kauhunhetkenä putos multa kädestä. Anna takaisin se mulle! — Kalpenetko? — Rustan! Rustan! Miehen tuon ma karkoitin hovistani korpihin, koska pyytein julkein hän lähenteli tytärtäni. Kilpakosijasi siis! Rustan! Rustan! ja tuo ääni, joka kuului päällä pääni — muistan nyt sen kirkkahasti — oli samanlainen kuin miehen, jonka katalasti joku nyt on murhannut. Rustan, anna ase tänne. (Kovaa.) Oliko tuo tikari vihrein kivin varustettu?

KARKHAN.

Smaragdeilla koristettu;
rintaan lyöty kahvaan asti,
kiinni pitäin kamalasti
märkää viittaa ruskeata.

KUNINGAS.

Viitta ruskea? — Ja seisoi kalliolla, — pieni, kalvas, — sinä syrjässä, — hän heitti. — Kumman osui? — Rustan, Rustan! — Älä sano sanaakaan, jota tulet katumaan! Tahdon nähdä vainajan, sinä haet tikarin.

Vanhus, tule! tulkaa kaikki!
(Astuen Rustanin luo.)
Poista pilvet kunniani!
Selon vaatii kansa multa,
ruhtinaalta, minä sulta,
alaiselta, pojaltani.

Hän lähtee Kalebin ja seurueensa kanssa.)

ZANGA,

Herra, mitä nyt?

RUSTAN.

Niin, mitä? Kysytkö sa multa sitä? Sinä, joka aina tiesit tuhat keinoa ja juonta; joka tänne minut johdit, riistit minut kodistani, neuvoit onnen kieron pelin arpanoppaan tarttumaan? Jonka uskoin imarrusta, kuulin, hupsu, kiihoitusta, joka valhein, yllytyksin minut toisen työn sai yksin omakseni ottamaan, houkutteli taipalelta, suoralta ja tasaiselta, kultatieltä kunnian?

ZANGA.

Suora tie? Voi houreitanne! Suokaa anteeks armossanne, melkein mua naurattaa. Uljas nyrkki, mieli rehti auttaa myöskin jonkun verran; niillä lippumieheks ehti taikka päälliköksi kerran: rammaksi ne myöskin lyöttää, niukkaa armoleipää syöttää; mutta jonka halu täyttää ylemmäksi ennättää, vaikka puolitiehen jää, saa hän mutkiakin käyttää. — Tempaisulla yhdellä, pahassa tai hyvässä, minä teidät korkeimmalle nostan vuoren kukkulalle, jonka nousuun puolitiehen mennyt elämä on miehen.

Rustan,

Ja nyt uhkaa perikato!

ZANGA.

Pah! Ja mit' on menetetty? Käärmettä jos ette lyöneet, voitittehan taistelun, jolla elon turvatun itsellenne hankitte. Sotilaat on puolellanne. Niiden turviin paetkaa, jotka teidän johdossanne uhmanneet on kuolemaa; uhkailkoon vain kuningas. kenpä tietää, kuka taipuu. Herra, rohkeutta vain! Tuolla kaksi päällikköä sotajoukostamme näen vaanimassa, kurkkimassa! Jääkää tänne, odotelkaa, käynpä heitä urkkimassa.

(Hän astun perälle ihmisjoukkoon, joka on jäänyt sinne puoliympyrään.)

RUSTAN.

Lähdenkö ma? Pakenenko nyt, kun siihen viel' on aikaa? Kurjaa! Halpaa! Kauheata!

Siks ei, että tapoin miehen! Jospa tuon ma teinkin surman, tein sen eessä oman turman, koska kaita silta ei molempia kantaa voinut; niinpä toisen virta vei. Koska, mua pilkaten, työnsä peitti väijyen hän ja palkan vaati vasta, kun se päästiin antamasta; koska — sanonko sen julki, — meitä täällä kaksi kulki, mutta yks on kruunu vain.

Tein sen. Mutta jollen oisi, jospa vielä tulla voisi sillalla hän vastahain, nytkin tekisin sen vielä. Mutta nyt, kun voitto nosti korkealle tähteni, että kohtalo nyt kosti, paljastaen valheeni, siitä ei mua voitotkaan lohduttaa voi maineellaan.

Oo, miks sinut, kotiliesi, jätinkään, sun tutut tiesi vaihdoin mailman telmeeseen, jossa murhe murtaa rinnan! Miksi turhaan loistoon pinnan vaihdoin arvot sisäiset, loihdin usviin autereen toiveitteni haavehet! Miksen jäänyt sinne, missä sydän viel' on tuomarina, rakkautta pyytehissä, tuskat kiellon seuraajina! Haa! ja jättää onnen ladut, jotka kohtalolta sain? Kaupunki ja linnat, kadut, valtakunta vallastain? Kaiken kauan kaipaamani elävänä eessäin nään, mutta kiinni tarttuissani huumaa hullu houre pään. Eikö entisaikain urhot usein samoin epäilleet? "Tee!" niin käski miehuus heitä; "Älä!" kielsi sydämet; kenen voitti tunteen hurma, hänet, hitaan, peri turma; vaan ken toimi, kautta maan nyt sen nimeen vannotaan.

Tahdon jäädä, tahdon voittaa,
vaikka kuolo ammottaakin;
ja ken minut syöstä koittaa,
vankasti jo seistä saakin!

(Perällä puoliympyrässä seisovan väkijoukon lomasta näkyy Zanga.)

RUSTAN.

Zanga! Zanga!

(Zanga tulee etualalle harmaapukuisen vanhan eukon seuraamana, joka kantaa pikaria.)

ZANGA.

Pois, sa noita!

EUKKO.

Zanga, anna herrallesi!

ZANGA.

Jätä minut! jätä!

Eukko.

Paha
palvelija, etkö lainkaan
herrastasi huolehdi?

RUSTAN.

Mitä siellä?

ZANGA.

Mistä tiedän?
Hän mua seuraa pikareineen,
lääkkeeks sitä sanoo.

EUKKO.

Niin,
lääke! Paha palvelija,
ota vain, vie herrallesi!

ZANGA.

Mene pois!

RUSTAN.

Ken lähettää hänet?

EUKKO.

Minä itse, herra.
Olet sairas; sen sain tietää.

RUSTAN.
Sairas?

EUKKO.

Niin, ja pahoin sairas!
Villisti sun silmäs palaa,
kihti tempoo leukojasi!
Annahan kun koitan kättäs,
tunnustelen kuumettasi.

RUSTAN

Anna olla.

EUKKO.

Sairas niinkin; tarttuvaa sun tautis on! Kuolemaan jo sortui yksi, joka lähellesi joutui, hiekalla hän makaa tuolla. Kuningaskin pelännee, tautis että häneen tarttuu; siks hän viipyy, oottelee, antaa sulle, poikani, aikaa paetaksesi.

RUSTAN.

Zanga!

EUKKO.

No, pois arkuus vain! Katso, poikaseni, tässä keino on, kas juomaa tätä, kuohuvaista, välkkyvätä: tuskin saanut huulillesi on sen kirkas, kylmä mesi, kun jo rinnan polte lakkaa, loppuu tuska, päivä sammuu, levoks uupumukses muuttuu, suuttukoon ken sitten suuttuu!

RUSTAN.

Kauheata!

EUKKO.

Näen kyllä,
että juomaa säikähdät,
kun se kuohuu, sihisee.
He, se laantuu, lakkaa niinkuin
nuoruusvuotten innostus.
Poikaseni, tilkka vain
viinissä jo vaikuttaa.

Täss' on viiniä. Kas, kuink' on samanlaiset pikarit! Juoman sulle sekoitan.

(Hän lähestyy lepovuoteen vieressä olevaa pientä pöytää, jolla on kuninkaan pikari.)

RUSTAN (tarttuen häneen.)

Seis! Ja Zanga! — Verhot eteen — vedä teltan verhot eteen!

(Zanga vetää verhoja, jotka sulkeutuvat.)

Eukko.

Hi, hi, hi, hi! Miksi verhot? Miksi peitteet, suojat yön? Teemme rehellisen työn. Tahtoisit kai, että sua juomaan pakotettaisiin! Ei, en tahdo pakottaa! Juoman vastaan ottaa saa vapaasti, ken haluaa. Tänne panen maljan, joka sua vetää, peloittaa; tautis sun jos yltyy yhä, tiedät, mistä avun saa. Mut ei yksin sua, kuoma, muita auttaa myös tää juoma, sairaat pian parantaa, terveet sairaaksi se saa. (On asettanut pikarin vasemmalla olevalle pöydälle.) Herran haltuun, poikaseni! Hyvästittä, kiitoksetta!

RUSTAN (joka on seissyt pää painuksissa mietteissään etualalla, havahtuu ja tarttuu eukkoon.)

Seis! ja ota takaisin
pikarisi, juomasi!

(Hän tarttuu oikeanpuoleisella pöydällä olevaan pikariin ja panee sen eukon kouraan.)

EUKKO.

Hi, hi, hi! Nyt erhetyit!
Tuoll' on jalo, minun tuoma!
Rypäleistä on tää juoma.
(Juo.)
Sepä tehoo, virkistää!
(Kääntäen pikarin nurin.)
Tyhjä on! — No, onneksesi!
Tämä mulle palkaksi.
(Pistää pikarin vaatteisiinsa.)
Rohkeutta, poikani!
Älä kättä otsaan lyö!
Kanna täytymyksen työ,
se sun täytyy, sen sa voit:
vainaa valta-istuimella.
Itse kohtalosi ohjaat,
sakkaan saakka maljan pohjaat,
osas oman valikoit.

Kuule! Tullaan! Nyt ma lähden; en jää tänne muiden nähden. Kaikki pyytää apuani, kaikki kammoo kasvojani. Katso, tuoll' on mulle suoja: rako teltan seinässä; sinne mahtuu vanha ruoja. Menestystä suokoon Luoja! Ole luja, järkevä!

(Hän nilkuttaa teltan oikealle sivulle ja vetäytyy siellä olevan lepovuoteen verhojen taa; katsoo vielä kerran, kohottaen verhoja, ja katoaa sitten kokonaan.)

RUSTAN.

Minne eukko katosi?

ZANGA.

Enpä tiedä. Seinän rakoon, verhon taako pääsi pakoon, — sit' en tiedä varmasti.

RUSTAN.

Vaikene ja anna liina.

(Osoittaen tummanpunaista liinaa, jota Zanga kantaa irrallaan kaulassaan.)

ZANGA.

Liina?

RUSTAN.

Niin. — Kas noin! — Nyt hiljaa!

(Hän on levittänyt tummanpunaisen liinan vasemmalla olevan, samanvärisellä liinalla katetun pöydän ja sillä seisovan pikarin päälle ja odottaa nyt jännittyneenä.)

(Teltan verhot avautuvat. Kuningas astuu esille ja hänen jäljessään
Kaleb, Karkhan ja kaksi seuralaista.)

KUNINGAS.

Sinä täällä vielä, Rustan?

RUSTAN.

Missä sitten, kuninkaani?

KUNINGAS.

Luulin sinun lähteneen.
Menkää muut!
(Kalebille.)
Sa, Kaleb, jää.

(Seuralaiset lähtevät, teltan verhot suljetaan.)

KUNINGAS (joka on ottanut ruskean viitan ja tikarin eräältä poistuvista, joka niitä kantoi, heittää viitan maahan.)

Rustan, tunnetko tuon viitan?
Viitan ja tään tikarin?

RUSTAN.

Vaatteista en paljon tiedä; aseet tunnen hyvästi.

KUNINGAS.

No, siis tunnetko tään aseen?

RUSTAN.

Kyllä; se on tikari, jonka kerran hukkasit.

KUNINGAS.

Hukkasin? Sen sulle annoin.

RUSTAN.

Niin, kun hukkasit sen ensin, ja kun ma sen löysin, herra; kuten varmaan joku muu nyt, kun ma sen hukkasin.

KUNINGAS.

Hukkasit?

RUSTAN.

Niin.

KUNINGAS.

Joku toinen löysi sen?

RUSTAN.

Niin kai.

KUNINGAS.

Ja tuoko
toinen teki murhatyön,
joka vaatii kostoa?

RUSTAN.

Herra, siitä puhun vain, minkä itse tein ja tiedän.

KUNINGAS.

Entä viitta?

RUSTAN.

Herra, sanoin: vaatteista en paljon tiedä.

KUNINGAS.

Kuitenkin tuon kuolleen piirteet ovat saman miehen, joka siiloin käärmeen surmasi.

RUSTAN.

Olit puolipyörryksissä, itsehän sen tunnustit.

KUNINGAS (kohottaen kirjoitusta, jonka vanha Kaleb hänelle antoi.)

Kirjoitus tää sanoo paljon, näyttää kuinka väärin tein kurjasti nyt murhatulle.

RUSTAN.

Jos teit väärin murhatulle, älä elävälle tee. Mitä tietää kuollut kirjain? Töitteni suo puhua! Kenpä taistoon lähtä tohti, joka voittoon, rauhaan johti? Kuka kruunus pelasti, jonka muuten vihamies vienyt oisi, kukaties? Kiittää saat kai siitä mua, syytettyä, uhattua? Haa, se kiitoksesta säästää, sinut lupauksista päästää, hälle syytöksiä syytää, joka onnen arpaan luotti, pelastuksen maalle tuotti; ja nyt hänet vaaditaan, oikeutettu, vastaamaan! Oikeuteni ensin velon! Sitten ottaa voimme selon, kuink' on käynyt miehellesi; ensin täytä lupaukses, anna, minkä määräsit!

KUNINGAS.

Mitä silloin lupasin, syihin toisiin perustin! Tahraton ja puhdas vain saada voi mun korkeimpain. Itsesi sa puhdista! Viel' ei kellään tietoa, mistä sua epäillään. Aikaa vielä yön saat tään itseksesi neuvotella, mikä sua hyödyttää. Jollet vielä huomenella ole saanut selvempää, kokoan ma neuvoston sotajoukon parhaimmista, se saa tuomita ja päättää, kumpi oikeassa on. (Kääntyy hänestä; Kalebille:) Tule, vanhus! luetaan, mitä sull' on sanottavaa: poikaas silmäni se avaa liian myöhään tuntemaan. (Seisoen sohvan luona oikealla.) Tuohan viiniä ja tulta, hämärtää, ja janottaa. Tähän jätin lähteissäni maljan koskemattoman täynnä iloviiniäni; — nielikö sen siitä maa? Tosin ilo mennyt on, menikö nyt viinikin?

(Rustan on julmistuneena siepannut pois vasemmanpuoleisella pöydällä olevan pikarin ylle levitetyn liinan.)

KUNINGAS.

Tuolla on se! — Mieluisasti loistelee se viittovasti! Ah, mit' onkaan, ystäväin, siitä, kun sun viimeks näin, sattunut! — Tuo, Zanga, tulta! (Zanga lähtee.) Vanhus sa, tuo malja minulle, suloista sen viini on! Ehkä onni silloinen, kun ma viimeks siitä join, jätti siihen henkosen, jonka jälleen saada voin. Malja tuo ja viini tänne!

(Hän on laskeutunut -sohvalle. Vanha Kaleb menee noutamaan pikaria vasemmalta. Juuri kun hän on ottanut sen, tarttuu Rustan hänen käsivarteensa.)

RUSTAN.

Herra, älä juo!

KUNINGAS.

Ja miks ei?

RUSTAN.

Ei tään miehen kädest', ei, joka valheellisin juonin suosiosi multa vei, joka surmatakin voi; ei tään miehen kädest', ei!

KUNINGAS.

Ole levollinen vaan! Totta on tää kauttaaltaan, (Näyttäen kirjoitusta.) mitä kirjoittaa hän tässä, mitä puhuu mykin kielin. Siksi otan tyynin mielin maljan hänen kädestään. Kaikkiako epäillään, yksi jollei kestäkään?

RUSTAN.

Hyvä! onneksesi juo!

(Hän laskee irti vanhuksen, joka vie maljan kuninkaalle.)

KUNINGAS.

Rustan, katso tätä maljaa, josta äsken sulle join poikanani, perijänä; kas, sen yhä vielä nostan sovinnollisella miellä. Jos näät hyväks selittää, kuink' on käynyt, mit' oot tehnyt; — vaikk' ei enää poikana, eikä perijänä, siihen ylhäisempää vaaditaan, — suosioni kuitenkin sekä lahjat runsaat mukaan saat sa matkallesi, jolle lähdet onnellisempana, kuin on kuolevista kukaan. Jälleen rauha solmikaamme! (Nostaen pikaria.) Rustan! Katuvaisten malja!

RUSTAN (itsekseen.)

Onneksi! — ken ensin katuu!
(Hän kääntyy pois.)

(Kun kuningas on aikeissa juoda, avautuvat teltan verhot ja Zanga astuu esiin; hänen jäljessään palvelijoita, jotka tuovat tulta ja viiniä.)

KUNINGAS.

Pankaa tulet pöydälle ja käykää tyttäreni luokse. Tahdon illan vilpoisuutta vielä hetken nauttia; oottakaa mua yöksi vasta! Mutta pois nuo astiat! Täss' on iloviinini! (Juo.) Näin en maustettua ennen juonut ole, enkä näin tulista ja kuohuvaa; lailla nuoruuden se virtaa kautta ruumiin uupuneen, ilman väräjämään saa sen tuoksun voima säihkyvä! — Oivallista! virvoittavaa! (Juo.)

ZANGA (hiljaa.)

Herra, katso!

RUSTAN.

Vaikene!

ZANGA.

Sotajoukon johtajat on puolellenne voitettu; kiittämättömyyttä kaikki napisevat, oottain teitä.

RUSTAN.

No, ma tulen.

KUNINGAS.

Menkää muut! Kaleb, jää! (Palvelijat lähtevät.) Nyt katsokaamme näitä irtolehtisiä, jotka karkoitettu poikas lukemamme puolustuksen lisäksi on kirjoittanut loukatulle isälleen. Nimiä on tässä, jotka tunnen. Kuuntele! ja — vaiti! olin sanoa, mut sinä vaiti ootkin nyt ja aina.

(Rustan on muita seuraten saapunut teltan ovelle, jossa hän pysähtyy kuuntelemaan, ottaen jonkun askeleen taaksepäin. Kuningas lepää lukien sohvalla, jonka vieressä Vanha Kaleb polvilleen kyyristyneenä kuuntelee. Pöydällä olevat kynttilät valaisevat ryhmää. Muu osa näyttämöä on pimeä.)

KUNINGAS (lukee.)

"Lähteillä Wahian asun pakolaisna yksinäin Massud-ukon majan luona." Ensi kirjeessänsä niin kirjoittaa sun poika raukkas: "Siellä Mirzan, tyttärensä, näin ma, ainoon, jota voi verrata Gülnareen, herran tyttärehen ylhäiseen." Niinpä niin! Jos muistanut sen oisit, kohtalos ois toinen. (Lukien edelleen.) "Rustan, villi metsästäjä! Miksi kiusaat rakkauttas, etsit teiltä oudoilta epäiltävää onnea?"

(Taustan verhot käyvät läpikuultaviksi, ja niiden takaa näkyy kirkkaassa valaistuksessa Mirza istuen kädet sylissä isänsä majan edustalla. Hänen edessään seisoo vanhus, joka vaatetuksensa ja muotonsa puolesta on aivan vanhan Kalebin näköinen. Hänellä on pieni harppu kädessä. Rustan, joka säpsähtäen on ottanut muutaman askeleen taaksepäin, osoittaa, kummallakin kädellään vanhuksiin viitaten, heidän yhdennäköisyyttään.)

KUNINGAS (lukien.)

"Kas, hän astuu sua vastaan katsein lempein, huoltavin, (Mirzan hahmo nousee.) onni tääll' on ainoastaan käänny teilles takaisin!"

RUSTAN.

Mirza! Mirza!

(Näky katoaa.)

KUNINGAS.

Ken on täällä?

RUSTAN (astuen esiin.)

Minä, herrani.

KUNINGAS.

Ja mikä tuo sun tänne?

RUSTAN.

Herra, luulin
että kutsuit mua, kun kuulin
nimeäni lausuttavan.

KUNINGAS.

Sua en; se Rustan, jonka nimen lausuin, kaukana asuu lähteillä Wahian. Mutta jää, kun kerran tulit; täss' on paljon, jota mulle selvittää sa voit ja saat.

(Rustan vetäytyy takaisin.)

KUNINGAS (lukee edelleen.)

"Rustan! Villi metsästäjä" — (Keskeyttäen.) Silmissäni hämärtää; lähemmäs tuo tulta, vanhus! Silmiä kai painaa uni. Vielä ryyppy. (Juo.) Nyt taas näen. (Lukee.) "Rustan, villi metsästäjä, käänny teilles takaisin! Mit' on maine, vallan onni? Katso mua! Kun tavoittelin liian ylhää, kiellettyä, harhaan erämaassa täällä alttihina tikarille joka salamurhaajan."

(Teltan seinä käy uudelleen läpikuultavaksi. Vuorelainen ilmestyy kirkkaassa valaistuksessa näkyviin. Ruskea viitta riippuu laahaten perässä oikealla olkapäällä. Vasemmalla puolella puree paljasta rintaa kyykäärme, jota hän pitää kädessään.)

KUNINGAS (lukee.)

"Vaikka hänet murskaisinkin, kuten paimen käärmeen tallaa kuollut olen!"

(Vuorelainen tekee kädellään liikkeen, ikäänkuin tahtoen heittää käärmeen Rustanin päälle.)

RUSTAN (syöksyen maahan.)

Kauhistus!

(Näky katoaa.)

KUNINGAS.

Mitä siellä?
(Työntäen vuoteen verhot syrjään.)
Rustan maassa?
Mit' on tapahtunut? Katso!

(Vanha Kaleb lähestyy maahan vaipunutta.)

RUSTAN (kohoutuen.)

Miss' on hän? Haa, noitajuonta!
Ja vain unta kuitenkin.
(Kääntyneenä perälle.)
Taasko saavut liian myöhään?
Taas, kun täytetty on työ?
Kas, on malja puolityhjä,
täysi jo mun kohtaloni.

KUNINGAS.

Mun on kuuma, sisässäni polte hehkuu; ylöspäin veret kaikki syöksähtää! Kurja juoma! — Mitä on se? Rustan! Rustan! Mitä on se?

RUSTAN (vapisten.)

Herra, tiedänkö sen minä?

KUNINGAS.

Ja tuo malja! Mikä sai hämärtämään silmäni? — Tää ei ole sama malja; vieraita on merkit tässä, merkit villit, mielettömät. Miss' on minun? Rustan! Rustan!

RUSTAN (vaipuen polvilleen.)

Herra, tiedänkö sen minä?

EUKKO (tulee lepovuoteen verhojen takaa esiin. Hän pyörittää pikaria, jonka vei mukanaan, jalallaan edellänsä etualaa kohden.)

Hi, hi, hi!
Kehrä, vierrä,
lankaas kierrä!
Tuuli vei!
Hi, hei!

(Katoaa verhojen taa.)

(Rustan on koettanut pidättää vierivää pikaria ja kätkeä sen maassa viruvan viitan alle.)

KUNINGAS.

Mikä melu? — Siell' on minun;
vaihdokas on tämä tässä.
(Hän on noussut vuoteelta.)
Rustan, Rustan! — Jumalat!
Eikö auttajia täällä?
Vanhus, tule, tue mua!
(Rustanille, joka yhä koettaa kätkeä pikaria.)
Turhaan sitä kätket, Rustan,
näen, tunnen työsi mustan!
Auta, vanhus! Ah, ma kuolen!
Kuulkaa! Tuokaa lääkäreitä!
Pelastusta! Apua!
Kostoa ja apua!

(Hän vaipuu teltan ovelle paikalle rientäneitten käsiin.
Verhot sulkeutuvat ryhmän ylle.)

RUSTAN (yritettyään joitakuita kertoja tarttua hänen edessään maassa olevaan pikariin, saaden sen vihdoin kiinni.)

Vihdoin! Vihdoin! — Haa, ja tuolla!

(Hän nostaa maasta myös toisen, vuoteen vieressä olevan pikarin.
Katsellen vuorotellen kummassakin kädessään olevaa pikaria.)

Yks ja yksi!
(Etsien katseellaan maasta.)
Missä toinen?
Yks ja yksi! Toinen missä?
Missä toinen, toinen malja?

(Hän vaipuu uupuneena maahan, pää nojaten vuoteeseen.)

(Zanga saapuu.)

ZANGA.

Herra, kaikk' on mennyttä! (Rustan kavahtaa pystyyn.) Omiensa käsiin tuolla kuolee vanha ruhtinas, sopertaen sanoja, paljastaen varmaan työmme, kertoin, mitä tapahtui.

RUSTAN (temmaten sohvan viereisen pöydän paikaltaan.)

Pois tää pöytä, pois tuo vuode! Tuonne katos akka; sinne pakenen nyt minäkin.

ZANGA.

Turhaa, sillä tässä päättyy linnan seinään esipiha, tiellä vankka muuri tässä, tuolla eessä väkijoukko.

RUSTAN.

Tästä ulos! Hampaillani tahdon tähän muuriin murtaa, käsilläni kaivaa aukon, pelastuksen pakotien.

ZANGA.

Hyödytöntä! Kuule! tullaan.

RUSTAN.

No, siis veitsi valmiina, ja kun minuun käyvät, Zanga, iske selkääni se takaa. Kuuletko sa? takaa, Zanga, kun on kaikki toivo mennyt. (Hän seisoo Zangaan nojaten pää riipuksissa.)

(Teltan verhot avautuvat molemmin puolin. Kaupunkia valaisee kirkkaasti kuu. Ulommaisen alan täyttää väki.)

(Gülnare tulee seuranaisineen vasemmalta ja rientää etualalle.)

GÜLNARE.

Täällä hän on, jota etsin!

RUSTAN.

Zanga, anna tikarisi!

GÜLNARE.

Herra, luoksesi ma saavun. Kuollut on mun isäni, ja murhamiehet raivoisat —

RUSTAN.

Ken? Ken näki sen? Ken tietää?

GÜLNARE (jatkaen.)

Mykkä vanhus tuo, jok' on, pojan kuolon kostain, tehnyt tämän konnantyön ja jalon ruhtinaamme murhannut; hänen apurinsa eivät lepää, ennenkuin he ovat surmaan syösseet minutkin. Murhaajan sain vangiks kyllä, mutta heit' on paljon, ja he pelastavat hänet vielä, ja hän palaa täyttäin työnsä.

RUSTAN.

Zanga! Kuulenko ma väärin?

GÜLNARE (polvistuen.)

Herra, älä työnnä pois mua! Hyvä, vanha isä kuoli sinun nimes, huulillaan, kuin tahtoin rakkautensa sinuun, uskonsa sun apuusi erotessaan elämästä jättää perinnöksi mulle: "Rustan", sanoi hän ja kuoli. Ja niin anon maahan vaipuin: ota orpo, yksin jäänyt, kerran sulle määrätty, hänet suojeluksees ota! (Torventoitotuksia.) (Nousten ylös.) Kuuletko? Myös sotajoukko kapinassa! Tänne käy se kohti näitä muureja: nimeäsi mainitsee se, johtajaansa kutsuu se. Siihen liittyy kansa vielä, kaikki mua vastaan käyden, ilman sinun apuasi!

(Vasemmalta, verhojen ulkopuolelta tuovat asemiehet vanhan Kalebin.)

GÜLNARE.

Näätkö tuolla murhamiestä?
Kuin hän hehkuu, säkenöi!
Voi!

ZANGA (käsi sapelin kahvalla.)

Päin häntä! Murskaks hänet lyökää!

(Oikealta perältä saapuu riveissä sotilaita aseissa, tehden puolikäännöksen keskustaa kohden.)

GÜLNARE.

Tuolla sotajoukko!
Hukass' olen!

RUSTAN (Zangaan ja asemiehiin päin, jotka uhkaavat vanhaa
Kalebia.)

Seis!
(Sotilasriveihin päin.)
Ja te!
(Osoittaen Kalebia.)
Mitä hän on rikkonut,
syytönkö vai syyllinen;
hänet mulle jättäkää ja
kootkaa raati tuomitsemaan!
(Sotajoukkoa kohti.)
Ja te, kunnon soturit,
velvolliset — lailla minun! —
(Heittäytyen Gülnaren jalkoihin.)
polvistukaa lailla minun
valtiattarenne eessä!

(Sotajoukon etumaiset polvistuvat, muut laskevat peitsensä.)

GÜLNARE.

Kiitos! — Teille anteeks annan! Onnelliset uhmaajat, väkivalloin vaatimanne suosiolla teille annan. (On tuotu kuninkaan turbaani ja irroitettu siitä kruunu.) Tämän valtakunnan kruunu mulle jää, en sitä anna muille, vaikka kuolo veis mun! Sit' en anna sullekaan, vaan sen kyllä kanssas ja'an.

(Hän nostaa kruunun oikealla kädellään korkealle, Rustanin painaessa päänsä maata vasten hurjan epätoivon elein.)

KANSA.

Eläköön Gülnare! Kauan valtiaamme eläköön! Terve! Terve! Rustan! Rustan!

Esirippu.

NELJÄS NÄYTÖS.

Sali kuninkaallisessa linnassa.

Vasemmalla ja oikealla sivuovia. Perällä vasemmalla pääovi, sen vieressä alkoovintapainen suoja, jonka peittää verho. Oikealla etualalla pöytä ja tuoli.

Rustan tulee kalliissa pukimissa, kultainen vanne päässä kiireesti pääovesta. Samassa astuu Zanga esille vasemmanpuoleisesta ovesta. Rustan viittaa häntä poistumaan panemalla sormen suulleen. Zanga vetäytyy takaisin ovesta. Rustan itse menee verhon peittämään suojaan. Karkhan ja hänen kaksi sukulaistaan astuu pääovesta sisälle.

KARKHAN.

Ystävät, mua seuratkaa! Minkä kauan sitten päätin, nyt sen panen täytäntöön. Voitteko te sietää yhä, että teitä pilkkaa tuo tänne tunkeutunut vieras, yhä väkivaltaisemmaks, yhä rohkeemmaksi käyden?

Katoaahan joukostamme huomaamatta parhaimpamme, joita epäillen hän pelkää! Kuinka? Minne? Ken sen tietää? Ja tuo musta paholainen, hänen häijy apurinsa, villiin raivoon yllyttää hänen rohkeuttaan vielä. Missä onkaan oikeus? Eikö näänny setä-vanhus, hän, tuo mykkä onneton, mustaan murhaan syypääks tehty, tutkimatta, tuomiotta, teljettynä mustaan tyrmään oikeudetta, koska syytös syylliseks jo hänet teki? Kunpa kunnon tuomari silmin, korvain asemesta, hänen mykkää kieltään kuulis, jota haastaa onneton käsin, huulten asemesta, monet epäilykset haihtuis, arvoitukset selviäisi, syyttömäksi syytön jäisi, syyttäjätpä tyrmään vaihtuis.

Vaiti ootte, maahan katsoin? Onko teillä miehen mieltä? Tulkaa! luokse valtiaamme kolmisin nyt astukaamme: valitamme vaivaa maan, valitamme omaa hätää, jotta punastuin hän huomaa käskyjensä heikkouden. Tiedän, että hänkin itse huokaa alla kahlehen, jossa vieras häntä pitää miltei niinkuin orjatarta. Käydään luokse valtiaan oikeutta anomaan; kansan tietoon kuuluvasti paljastukoot salat julki, ja ken syyllinen ja syytön, viisas tuomar' ratkaiskoon. Yksi askel on jo tehty, yhden uskaltanut oon — mutta hullu ennen sanoo, mist' on hyöty työnä vasta. Tulkaa valtiaamme luo; tämä päivä viimeinen olkoon väkivaltaisen.

(He astuvat oikeanpuoleista sivuovea kohden.)

RUSTAN (joka on viimeisten sanojen aikana astunut esiin verhon takaa, sulkee heiltä tien.)

Seis ja vangiks antautukaa!

KARKHAN.

Miksi? Syy?

RUSTAN.

Maan kavaltajat!
Zanga! Vahdit! Vahdit! Zanga!

(Karkhan ja hänen seuralaisensa paljastavat tikarinsa.)

RUSTAN.

Tempaiskaa vain kurjat aseet; vaikk' ois sotajoukko teitä, yksinkään en teitä pelkää.

(Vasemmasta sivuovesta saapuu Zanga, pääovesta sotilaita päällikön johdolla.)

RUSTAN.

Viekää pois nuo kavaltajat!

KARKHAN.

Kavaltajiako me?

RUSTAN.

Kiellättekö vielä sen? Eikö välky käsissänne aseet kapinoitsijain?

Oo, ma tunnen juonenne! Taloissanne vakoillen vaanii valppaat urkkijani, hiljaisetkin haastelunne saapuu kaukaa korviini. Viekää heidät vitkailutta! Tahdon salamoida maan kuin puhdistava ukkonen, maahan murskata sen rungot, irti juuret kiskaista sekä maahan raivattuun kylvää uuden siemenen. Viekää heidät!

(Päällikkö on lähestynyt Karkhania, joka pyytää häntä pysähtymään, viittaamalla ääneti ja anovasti kuningattaren ovea kohden.)

RUSTAN (Zangalle hiljaa etualalla.)

Mutta sinä
hiivi koppiin vanhuksen,
jonka päivät itse säästin;
nyt on pakko, poista hänet!

ZANGA.

Kyllä, herra! Mutta kuinka?

(Oikeanpuoleisesta sivuovesta saapuu muuan kamariherra.)

KAMARIHERRA.

Herra, kuningatar tahtoo tietää, mik' on melu täällä? —

RUSTAN.

Hän sen ehtii kuulla, kun välttämätön työ on tehty.

(Kamariherra lähtee.)

RUSTAN (hiljaa Zangalle.)

Saata hänet täältä pois! Tikaria heristäen vaadi hältä vala kallis; mutta vaaran uhatessa, ennen hän, kuin — huomaa: — me!

(Zanga vetäytyy peremmälle; seuraavan aikana lähtee hän hiljaa pois.)

RUSTAN (huomaten vangitut.)

Täällä vielä? Pois nuo konnat!

PÄÄLLIKKÖ.

Herra, kuningatar saapuu.

(Kaksi kamaripalvelijaa on avannut sivuovet. Gülnare astuu seurueineen esille.)

GÜLNARE.

Vastausta täält' ei saanut lähettini, jonka laitoin. Itse kysymään siis saavun, mitä tapahtunut on?

RUSTAN (osoittaen Karkhania.)

Viekää pois nuo!

GÜLNARE.

Keitä on he?

RUSTAN.

Pettureita.

KARKHAN.

Sorretuita, jotka rukoilevat sua!

(Polvistuu sukulaisineen.)

GÜLNARE.

Anna heidän puhua!

RUSTAN.

Yhtä köyttä vetävät he tuon vanhan konnan kanssa, jonka henki säästettiin.

KARKHAN.

Yhtä köyttä, jos hän syytön, — vihamies, jos sua hän vainoo. Armoa en hälle ano, kuultavaks vain pyydän häntä; roistoillekin aina suodaan silmää, korvaa tuomarin.

GÜLNARE.

Pyyntöhän on kohtuullinen.

RUSTAN.

Silloin siihen myöntyisin.

GÜLNARE.

Jos ma sitä myöskin toivon?

RUSTAN.

Toivon! Toivon!

GÜLNARE.

Sekä käsken.

RUSTAN.

Vaikka vastattavaa paljon oisi tuohon lauseeseen, joka toivo on ja käsky; kohteliaana naista kohtaan taivun heti kuitenkin. Lähetin jo palvelijan viemään tuomarinsa luo tuon ukon, usein mainitun.

KARKHAN.

Tää jos kohtaa hänet, silloin hukass' on hän. Lähetä itse häntä noutamaan, armoss' itse häntä kuule.

GÜLNARE (kamariherralle.)

Tuokaa hänet tänne siis.

RUSTAN.

Seis!

(Sulkien kamariherralta tien.)

GÜLNARE.

Ma käskin!

(Kamariherra lähtee.)

RUSTAN.

Nytpä näen: minkä pienten liitoksi ja salavehkeilyksi luulin, onkin liitto julkinen ylhäisten ja alhaisten, hyönteiset ja käärmeet sylkee yhdessä nyt myrkkyänsä turmioksi leijonan. Eikä vähään tähdätäkään: ylen työläs holhooja, jonka käsivarren valta hallinnut on täällä naisen oikullisen mielivallan, nolata nyt tahdotaan, jollei muuta.

GÜLNARE.

Sittenhän
nähdä saadaan, mitä on se,
kun tuo vanhus ensin tuodaan.

RUSTAN.

Yhden vain oot unhottanut: että laajan maamme parhaat mulle uskoo onnensa. Mua seuraa soturit, mua kuulee hovimiehes; luottavina porvarit katsoo mua kuin turvan tuojaa. Niin, tuo mieskin, jonka käskit tuomaan tänne vanhuksen, ilman häntä palaa; oven salpaa hältä kieltoni. Vankan tornin vahti kuuluu vannotettuun väkeheni; ilman mua ken vapauttaa ukon tuon, pää hältä meni. Ammoin varustauta aloin tuloa tään päivän vuottain: arka elää armopaloin, hullu kiitoksihin luottain.

GÜLNARE.

Liian pian paljastitkin, mitä aavistanut olen. Isä! Minkä suojelijan valtaan uskoit rakkaimpasi!

RUSTAN.

Lienee ollut hällä selko: voima suojaa suo, ei pelko!

KARKHAN.

Ruhtinatar, huoli pois; hukassa ei vielä kaikki, viel' on auttajia sulla. Aseiss' ovat ystäväni; mitä salaa tehty on, julki nyt sen julistan. Kun ma täällä puhun sulle, puhuvat he kansallesi, kurjan ikeen poistavat. Luulen sen jo alkaneen, sillä hänen kätyrinsä palaa tuolla hämillänsä, tuskaisna ja vaiti; työnsä ei kai onnistunut lie.

ZANGA (on ilmeisen hämmentyneenä palannut ja asettunut Rustanin läheisyyteen.)

KARKHAN.

Kuulkaa, käytävissä kaikuu melu kumman kirjava, kuin äänten, askeieitten humu. Niin, sun asiasi voitti, ja nyt koston päivä koitti. — Katso! Setäni on vapaa.

(Vanha Kaleb ilmaantuu ovelle. Asestettuja saattajia hänen takanaan.)

RUSTAN (Zangalle.)

Hölmö, lurjus!

ZANGA.

Herra, teille
vanha totuus tuttu lie:
väkivalta voiton vie!

(Vanha Kaleb on astunut sisälle. Kun hän huomaa Rustanin, aikoo hän takaisin.)

GÜLNARE.

Tule, älä pelkää lainkaan: minä sua suojelen. Niin, sun todistustas kaipaa muuan seikka tärkeä, vielä usvan peittämä, jok' on vain sun tuntemaasi: kuinka kuoli kuninkaasi?

RUSTAN.

Hänkö todistamaan? Kurjaa! Hänkö, jota epäillään, joka itse työssä löyttiin; jonka koko hovin väki murhaan syylliseksi näki, hänkö ryhtyy syyttämään?

GÜLNARE.

Ensi hetken epäluulo ei oo silti aina tosi. Myöhemmin oon huomannut, että isä vaipuissaan viime uneen, pitkään, syvään, sylihinsä ystävänä tämän sulki, hälle uskoin viime sanansa, ja hän tiesi, kuka hänet surmas.

(Vanha Kaleb on vaipunut polvilleen ja ojentaa rukoilevasti käsiään.)

RUSTAN.

Mainiosti suunniteltu! Mut on eessä luja lukko: unhottanet, että ukko mykkä on kuin haudanyö. Katsein, ilmein, viekkahasti hälle opetetuin, voi hän kyllä kestää eessä lasten, mut ei eessä oikeuden.

GÜLNARE.

Itse unhottanut olet, että viisaudessansa keksinyt on ihminen keinon äänteet ilmi tuoda sekä salat mietteiden. Tuoll' on kynä, paperia, joku piirto täyttää työn, tapahtumain tumman yön valkaisee näin lehtinen. Kirjoittamaan hänet pankaa, minä häntä suojelen.

(Sukulaiset ovat vieneet vanhan Kalebin oikealla etualalla olevan pöydän ääreen. Hänelle on annettu kirjoitusneuvot.)

RUSTAN.

Kirjoittakoon, valhetelkoon, käyköön minuun, kehen hyvään; (Kohottaen tupessa olevaa sapelia.) minun kynäni käy syvään, verellä ma kirjoitan. Käärme! Kyllä tiedän, millä vaarattomaks myrkyn saan.

(Hän astuu perälle päin, mutta jääkin puoliväliin seisomaan odottavana, puoleksi kääntyneenä vanhusta kohden.)

KARKHAN (vanhukselle.)

Älä pelkää, huoli pois;
onhan puolessa jo työ.
Tavut täyttyy, sanat syntyy.
(Lukien.)
"Kuninkaanne murhas" —

RUSTAN (tempaisten kiivaalla liikkeellä sapelin puoleksi tupesta).

Seis!

(Vanhus kavahtaa säikähtäen pystyyn ja pitelee vapisten pöydästä, kynä putoaa hänen kädestään maahan pöydän oikealle puolelle.)

RUSTAN.

Kiellän häntä jatkamasta!

GÜLNARE.

Käsken hänen kirjoittaa!

RUSTAN.

Tulkoon! Silmä vasten silmää mua katsokoon ja kuolkoon! Tai te, jotka innokkaasti hänen salakapinaansa edistätte, eikö ole tässä maassa tapa moinen, että seikat hämärät, joista selvää ei voi saada, kaksintaisto ratkaisee, määrää miekka terästetty? Ken käy puolustajaks tälle? Tässä vastustaja hälle!

GÜLNARE.

Taisto näyttää voiman määrän,
tieto oikean ja väärän!
Jatka vain sa! Missä kynä?
Tuokaa uusi hälle.

ZANGA (joka erä erältä on edellisen aikana etääntynyt herrastaan, on tullut selkäpuolitse etualan oikealle puolelle.)

Uus on
hyvä, parempi on vanha.
(Hän nostaa kynän maasta.)
Tässä kynä.
(Vilkaisten äkkiä pääovelle.)
Kas, ken saapuu?

(Lähinnäseisovain katseet seuraavat hänen katsettaan kääntyen ovelle.)

ZANGA.

Vanhus, tässä!

(Hän ojentaa hänelle kynää vasemmalla kädellä. Kun vanhus vitkaillen aikoo ottaa sen, työntää hän oikean, jossa hän on pitänyt tikaria kätkössä, häntä kohden ja haavoittaa häntä käteen.)

Varo vain!

(Vanhus vaipuu takaisin tuoliin päästäen epäselvän tuskanäännähdyksen, pidellen vasemmalla kädellään haavoittunutta oikeata ja peittäen myöhemmin sen liinalla.)

GÜLNARE (katsahtaen vanhukseen.)

Haa, mit' on se? Verta vuodat?

(Zanga on piilottanut nopeasti tikaria pitelevän kätensä seljän taa ja koettaa siirtyä perälle ja sille puolelle, missä hänen herransa on.)

GÜLNARE.

Ken sen teki? Ovet salpaan!

KARKHAN.

Tää se oli. Nähkää verta!
Nähkää, häll' on tikari!
Kiinni hänet!

ZANGA.

Herra, suojaa, pelasta!

GÜLNARE.

Niin, puolla häntä, älä salaa itseäsi! Työn hän teki käskystäsi!

RUSTAN.

Käskystäni? Minun, jonka toivoa, jos kenen sietää, että tämä mies, jonk' ääni vain voi poistaa päältä pääni myrkyllisen epäluulon, että elää hän ja voi — kädellään, kun suu on mykkä, — ilmi tuoda, mitä tietää; vahingoittaisinko häntä, itse näinkö puhdistuksen telkeäisin ainoon uksen? Tää jos hänt' on haavoittanut, itse siitä vastatkoon; joka todistusta pelkää, vähimmin hän syytön on! Eikö hänkin ollut läsnä, kun sai surman ruhtinas? Miksi yhtä tuomitaan, varjo kun käy useaan? Jos on itse työstä vapaa, neuvoi ehkä, yllytti; onhan monen monta tapaa joku teko suorittaa. Niinpä käännän hälle seljän, katseen hänestä luon pois; syytön jos, se onneks on, jollei, saakoon tuomion!

ZANGA.

Herra! —

RUSTAN.

Turhaa! Vanhus antoi todistuksen.

ZANGA.

Siinä kiitos?

RUSTAN.

Petturi! Vai kiitos vielä? Etkö sa mua johdattanut, kodistani riistäen, kietoen ja paulaten?

ZANGA.

Hyvä! Mutta vielä sietää sinun yksi seikka tietää: ukko mykkä on, ma en! Tulkaa tänne, kuulkaatten, miten saadaan kruunut, maat. miten paisuu nousukkaat.

RUSTAN.

Zanga!

ZANGA.

No?

RUSTAN.

Sa aiot —?

ZANGA.

Aion!

RUSTAN.

Oikeassa oot! ja onhan kyllä mieletöntä meidän mustaan valheverkkoon heidän liittyä, kun juonet raukee. Mykkä kieli, kuollut käsi todistajan, johon luotti he, ja joka toivon tuotti. Luoksein jää! ma suojaan sua, seuraa uskollisna mua!

Ruhtinatar, voitko vielä, kysyn kerran viimeisen, toteen näyttää syytöksen muulla? Jos on vielä sulla todistaja, anna tulla!

GÜLNARE.

Jumala ja hän vain mulla.

RUSTAN.

Jumala on kaikkein kanssa; näkee kaiken, mit' on tehty, mutta myöskin kuinka, miksi. Ei, sun todistajas täällä eessä ihmisten nyt viime kertaa todistakoon, sitten ikipäivät vaietkoon.

(Hän on astunut pöydän luo ja ottanut sillä olevan paperin, asettuen se kädessä vanhuksen eteen.)

"Kuninkaanne murhas" — Ken? Sinäkö? Et sitä sano. Tuoko tuoll', veljenpoikas? Hän, tuo teeskentelijä ja mun vihamieheni? Vainaan juomanlaskijako? Taikka oma tytär, tuo, joka vallanhimossaan auttoi vanhan kuolemaa? —

Ilmeillä ja liikkeill' ei, vaan
selvästi sa todista!
(Yhä nopeammin.)
Orjaniko, jota itse
hairahduksissani syytin?
Sattumako? luonnonlaki?
Sotilaatko? porvaritko?
(Osoittaen yksityisiä sormellaan.)
Tuoko? Tuo? Vai tämä?

VANHUS (joka edellisen aikana on noussut ja seisonut paikallaan silmät salamoiden ja rinta voimakkaasti kohoillen, sammaltaa nyt muutamain epäselväin äänteiden jälkeen ankarasti ponnistaen.)

S—A!

GÜLNARE.

Puhuuko hän?

RUSTAN.

Hullutusta!
Epäselvän ähkymisen
puheeksiko muutatte?
Jos voit todistaa, niin tee se!
Sitten taivas alas syösköön.
Sano nimi, päätä työsi!
(Kurottaen paperia.)
"Kuninkaanne murhas" —?

VANHUS (laskien muutamain kiivaiden liikkeitten jälkeen äkkiä haavoittuneen oikean käden sitä pitelevästä vasemmasta irti ja vaipuen kouristunein jäsenin ympärillä seisojain käsiin, hiljaa, mutta nopeasti.)

Rustan!

KARKHAN.

Jumalani, nyt hän kuolee!

GÜLNARE.

Varovaisuus! varovaisuus!

(Kaikki vanhuksen ääressä. Äänettömyys.)

RUSTAN.

Zanga!

ZANGA.

Herra?

RUSTAN.

Kuulitko?

ZANGA.
Kuulin.

RUSTAN.

Todellista ei se ole. Harhaa, öistä unta; sen vain houraa sairas päämme, kuumeessa me niin vain näämme. (Kello lyö.) Kello kolme lyö! — On kohta päivä. Kaikki silloin haihtuu! Valveille ma ravistaudun, aamu-ilma henkii otsaan. Päivän tullen kaikk' on selvää, en oo enää rikollinen, ei, taas olen, mitä olin.

(Muuan kuningattaren palvelijatar, joka aikaisemmin oli lähtenyt, palaa tuoden pientä pulloa haavoittuneen avuksi.)

RUSTAN.

Kas! Tuo eikö Mirza serkku? —
Myös yön haamu, niinkuin nuokin,
jotka äijän ääreen taipuu.
Puhallus, ja kaikki haipuu.

Ei, ne jää? ne saapuu? uhkaa? Päättyvän tää viel' ei näy, katsotaanpa kuinka käy.

GÜLNARE (nousten vanhuksen äärestä.)

Turhaa! Sydän seisahtui;
varmaa on: hän kuollut on jo.
(Huomaten Rustanin.)
Ootko täällä viel' ja uhmaat?

RUSTAN.

Ruhtinatar, sana vielä! Mit' on tapahtunut täällä, mikä osani on siinä; laskekaamme, jakakaamme, mikä sun ja mikä mun. Monet palvelukset tein, tämän maasi voittoon vein, nyt sen kaiken sulle annan, päästän, mikä sitoi sun. Aarteet parhaat valikoi, ota rikkahimmat maat, korut, helmet, kaiken saat; mulle jätä tyhjä korpi, jossa kaipuu, köyhyys asuu, kultana vain päivänpaiste, mutta valta olkoon mun.

GÜLNARE.

Sulle valta? Kahleet sulle!
Hänet vangitkaa!

RUSTAN.

Sa mieti!
(Taka-ala on vähitellen täyttynyt sotilailla.)
Sana vain, ja sotilaat,
jotka taistelussa mua
jumaloi —

GÜLNARE.

Mun puolestani,
mut ei mua vastahan.
Kas! he siirtyy puolelleni.
Tulkaa, tulkaa turvakseni!

(Sotilaat ja päälliköt, jotka ovat seisoneet Rustanin puolella, siirtyvät toinen toisensa jälkeen vastakkaiseen riviin.)

RUSTAN (huutaen heille.)

Seis!

GÜLNARE.

Hän vihamies on, tulkaa!

(Kaikki, muutamia harvoja lukuunottamatta, ovat siirtyneet hänen puolelleen.)

RUSTAN (paljastaen sapelin.)

Hyvä, taistelkaamme sitten! Zanga, sido säiläni vaskivitjoin vankasti! Miekka maalle ruostumasta, kuollessain sen jätän vasta.

ZANGA (itsekseen.)

Nyt on eessä kuumat paikat.

(Hän poistuu Rustanin seljan taitse vasemmanpuoleisen oven kautta, joka jää auki.)

RUSTAN (taisteluasennossa.)

Tulkaa tänne! Kaikki, kaikki!

GÜLNARE (astuen häntä vastaan.)

Ei, suo palvelijain olla; iske minut, uskallatko?

RUSTAN (väistyen.)

Kaikki muut, vaan sua en!

GÜLNARE.

Hurja, isän tapoit kerta; kammoatko verta?

RUSTAN (peräytyen hänen tieltään.)

Zanga!
Zanga!

GÜLNARE.

Nyt siis toimeen! Eespäin!
Hyökätkää! Nyt kiinni heidät!

(Hän astuu etualan oikealle sivulle. Siellä olevat, Karkhan etunenässä, kääntyvät perälle. Taistelua.)

Rustanin ääni.

Zanga! Zanga! Ratsuni!

PALVELIJATAR.

Ruhtinatar! kauhistusta: katsokaahan tuonne, musta jonne juuri pakeni, — kas kuin soihtu loimuava kädessään hän juoksee halki laajan linnan; pelkään että hän sen pistää palamaan.

GÜLNARE.

Menköön linna, menköön henki, kunhan hänet surmataan!

(Hän kiiruhtaa palvelijattarineen oikealla olevasta sivuovesta ulos. Vanhus on jo aikaisemmin viety pois. Käsikähmä on siirtynyt perällä olevalle pääovelle. Aseitten kalsketta. Lyhyt väliaika. Sitten kaikuu ovesta joitakuita harpunsäveleitä, ja niiden seasta kuuluu Rustanin ääni useaan kertaan huutavan: "Zanga!" Näyttämö peittyy.)

* * * * *

Lyhyt maalaishuone; ovi perällä ja oikealla sivulla. Pimeä.

Mirza astuu lamppu kädessä peräovesta sisälle.

MIRZA.

Eikö hänen ääntään tuo? Taaskin hänen, kuten luulen, avunhuutoansa kuulen, kuin ois hengen hädässä. (Kuunnellen vasemmanpuoleisella ovella.) Ja ma yksin oon, ei kenkään kuule mua, lohduttain, moiti hupsuksi ja sano, ett' on turvassa hän täysin, tuskani mun totta vain.

Ei, en voi ma tätä kestää! Ei, mun täytyy etsiä tänne joku läheinen, tyhjentää tää huolten taakka, sydäntäni keventää! (Oikeanpuoleisella ovella.) Isä, rauhassako nukut, mua ja tuskaani et muista?

MASSUDIN ÄÄNI (oikeanpuoleisen oven takaa.)

Mirza, sinä?

MIRZA.

Minä juuri.
Murheissako myös sa valvot,
hänest' oot myös huolissasi?

MASSUD (ulkoa.)

Mitä kello?

MIRZA.

Kolme löi se.

MASSUD.

Sisään käy.

MIRZA.

Sun luokses?

MASSUD.

Niin!
Yhdcss' sitten tupaan käymme.

MIRZA.

Todellakin? — Isä hyvä! Minä tulen! — Jumalat, huomaanne ma hänet uskon! Kun on muussa aatos, mieli, muusta kun mun haastaa kieli, suojatkaa te kalleintani! Ei vain kärsimyksistä, vaan myös toiveist', aatoksista, ettei turma häntä kohtaa, kunnes sieluni on taas hänen luonansa, ja kunnes rukoilla ma jälleen voin.

MASSUDIN ÄÄNI.

Etkö tule?

MIRZA.

Tässä olen.
(Avaten oven.)
Ylhäällä jo? Vaatteet yllä?
Isä, oo kuin hyvä oot!
(Astuu ulos.)

* * * * *

(Metsäinen seutu. Oikealla etualalla esiinpistävä kallio, perällä silta samoin kuin toisen näytöksen alussa. Pimeä. Etäistä taistelunmelskettä, joka vähitellen vaimenee.)

Sitten saapuu Rustan haavoittuneena, Zangaan nojaten.

RUSTAN.

Zanga, katso, kuin käy taisto?

ZANGA.

Taisto? Sano ennen: pako! Miehes väistyy, pakoon pötkii, loput vihamiehen miekkaan kaatui tuonne korven hiekkaan.

RUSTAN.

Näinkö kävi? Tääkö loppu?

ZANGA.

Syytä käsiäsi siitä! Pallo lentää niinkuin lyöt. Oisit, kuten tahdoin, silloin, kun meit' ahdistivat siellä hämmingissä kaupungin, oisit silloin suonut mun, kuten linnassa ma tein, sytykkeitä viskoa, kauhun tyhjentämät kadut, talot, kaikki tuleen peittää, ois he tainneet ajon heittää, toisin oisi käyneet ladut.

RUSTAN.

Peto! Noinko surmaa paljon?
Ja ken tietää, onnistuiko?

ZANGA.

Onnistuiko? Siinä solmu: rikos ei, vaan vaara saanee hurskaan sielun kauhuihin? Uskalluksin puolinaisin, askelin noin horjuvaisin tahdoit suuruuteen ja valtaan, tietä mahdin jyrkän kaitaan korkeuksiin kiivetä? Monet sekalaiset aineet vallan sisuksissa riehuu, tuskin kymmenenkään maan hävityksen tulilaineet vastaa seosta, mi kiehuu sulatossa: mutta niskaan vuosisadankin kun viskaan, lempeydellä muistellaan, kuonan raudast' tuli poistaa, kuningas kuin kulta loistaa. Sin' et sitä kestää voinut, mielin ahtain unelmoinut kauas oot; jos tahtoo voittaa, täytyy uskaltaa; siis tälleen alhaisuuteen palaa jälleen!

RUSTAN.

Palvelijalta kuulla moista, viettelijältä, auttajalta!

ZANGA.

Viettelijä? Auttaja? Ehkä! Mutta palvelija? Missä herra? Luisuithan korkeuksista, joita kohti sormeni sun tiesi johti, koska tahdonjättiläinen rohkeata työtä väistyi? Sama syy ja rangaistus, sama arvo, vaatimus meillä on; kuin kohduss' äidin samanlaiset oomme yössä.

RUSTAN.

Pelasta siis molemmat!
Keino keksi, tue mua!
Sillä mikä auttaa sua,
joka tunsit rikostyön?

ZANGA.

Mikä auttaa? Sinut myön!
Runsaan palkan varmaan saa
se, ken sinut luovuttaa.
Oo, sun pääs on silkkaa kultaa!

RUSTAN (suunnaten häneen iskun.)

Hirviö ja piru!

ZANGA (ottaen iskun vastaan miekalta, jota hän on pitänyt paljastettuna viittansa alla, ja lyöden sapelin hänen kädestään.)

Seis! Sitä odotinkin juuri. Herroilla on metkut omat, mielellään lyö toivottomat Mikä estää mua nyt säilärautaa syöksemästä s uoraa päätä sydämeesi, siten oman pääni ostain, vaivat maan ja omat kostain yksin iskuin? Eikä sentään; älä pelkää! Olit heikko oppilaani vain, min tein kuvaksi ma itsellein. Rikki lyötynäkin yhä oma työ on mulle pyhä. Pakene! ma tänne jään onnes tähteet keräämään, uuden loiston luoda koitan; kuollut oot, ma palkan voitan. (Viitaten perälle.) Tuolla tiesi! Pakoon käy!

RUSTAN.

Zanga, vielä kerran! Mua seuraa! Mieti, mikä olin; kuinka kaikki mua suosi; muista, kuinka sulle vuosi multa suosiota viljan.

ZANGA.

Murhasta kun syytit hiljan mua, kun avuttomaks luulit?

RUSTAN.

Unhotetaan kaikki pois!
Verta vuodan, auta mua!
Seutua en tunne lainkaan.

ZANGA.

Seutuako? Etkö vainkaan! Hahhahhaa! Kas, juuri tässä kuninkaan sa pelastit, tai tuo toinen oikeastaan; tässä astui hän sua vastaan. Näätkö tuolla sillan tumman? Niin, tuo onnen ensi tie nyt myös turmioon sun vie. Pakoon! Kosto lähestyy!

RUSTAN.

Voi mua, voi!

ZANGA (osoittaen siltaa.)

Käy tuonne pakoon!

RUSTAN.

Sille milloinkaan en astu!
Tuonne käyn!
(Kääntyen oikealle.)

ZANGA.

Ho hoi, ho hoi! Katso noita liekkejä, jotka kiertelevät maita. Kaatuneitten henkiä ne eivät oo, vaan sotilaita, jotka soihtuineen sua etsii.

RUSTAN (kääntyen vasemmalle.)

Nyt siis tietä takaisin samaa, jota tultiinkin.

(Kaukaista torventoitotusta vasemmalta.)

ZANGA.

Kuule! Mitä sanot tuosta?
Selkäpuolta myös ne ajaa.
Etkö usko varoittajaa?
Tuolla ties!

RUSTAN (joka on astunut sillalle johtavalle ylenevälle tielle, jääden seisomaan.)

En voi, en voi!
Että koskaan uskoin sua!

ZANGA.

Nytkö myöhäks sen näät vasta?

RUSTAN.

Oo, mua huimaa, kauhistaa! Tulet tuikkii kaikkialla, kuume aivoissani riehuu, ja nuo hahmot huojuvat, joita tuskin tajuat, pyörrekarkelossa liehuu. Kiusaaja ja vihamies! Paha henki! Minne ties otit? Ylen tumma olet!

ZANGA (joka on heittänyt yltään viitan ja päähineen ja seisoo aivan mustassa puvussa aloillaan.)

Kuuma on, ja musta olen.

RUSTAN.

Käärmeiltä sun hiukses näyttää!

ZANGA (vetäen tukastaan kaksi liehuvaa nauhaa, jotka ovat olleet hänen hiustensa ympäri sidottuina.)

Nauhoja, vain nauhoja!

RUSTAN.

Ja tuo vaate seljässäsi on kuin sull' ois siivet mustat.

ZANGA.

Pahat poimut, hyvät myös.
Niin on meillä maalla muoti.

RUSTAN.

Murhamiehen-jaloissasi
loistaa jotain synkeästi.

ZANGA (nostaen ylös varrellisen, mäntämäisen esineen, joka oli jo ennenkin maassa, mutta joka vasta nyt alkaa loistaa.)

Mätä kääpä, laho puu;
lyhdyks silti sopeutuu.

(Pitäen koholla tuota esinettä, jonka valo kirkastuu.)

Valaisee sun tiesi tuonne syvyyteen. Vain siellä on sun pelastukses. Näätkö, sinut vainoojat on saartaneet?

(Etualan oikealta puolelta astuu esiin asemiehiä.)

JOHTAJA.

Hän se on! Oot vankimme!

RUSTAN.

Voi!

ZANGA.

Nyt syöksy!

(Vasemmalle, Zangan seljän taakse, ilmestyy sotilaita.)

JOHTAJA.

Tääll' on roisto!

ZANGA.

Syöksy vain!

RUSTAN (rientää sillalle vievää tietä ylös.)

JOHTAJA (vasemmalla olevain sotilaitten etunenässä.)

Tie sulkuun hältä!

(Jotkut seuraavat häntä.)

RUSTAN (näyttäytyy sillan luona.)

ZANGA.

Silta vapaa vain!

(Rustan on astunut sillalle.)

(Ylängön oikealta sivulta ilmestyy Gülnare seurueen ja soihtujen kera.)

GÜLNARE.

Seis!
Verihurtta!

ZANGA.

Pelkurina
pyövelinkö miekkaan kaadut?
Oikea on paikka siinä!
Syöksy virtaan, soturina
kuole, sankarina kaadu!

GÜLNARE.

Antaudu!

(Joka taholta on saapunut esiin sotilaita soihdut käsissä.
Asemiehet tunkeutuvat lähemmäs.)

ZANGA.

Mun perii hukka!

(Rustanin näköinen olento syöksyy virtaan. Samassa hetkessä luhistuu oikealla etualalla oleva kallio. Rustan tulee näkyviin vuoteellaan makaavana. Kaksi poikaa hänen vierellään, samoin kuin ensimäisen näytöksen lopussa. Seudun peittää harso, toinen, kolmas. Henkilöt käyvät epäselviksi. Zanga vajoaa. Pilvet peittävät kaiken.)

RUSTAN (liikahtaen unissaan.)

Voi mua, voi! Ei pelastusta!

(Vuoteen jalkopäässä seisova tummapukuinen poika sytyttää soihtunsa pääpuolessa seisovan kirjavapukuisen soihdusta, jonka tämä sen sijaan sammuttaa maata vasten. Rustan herää. Pojat vajoavat. Pilvet perällä häviävät. Paljastuu sama majansisusta kuin ensimäisessä näytöksessä on.)

RUSTAN (Kavahtaen ylös ja tunnustellen käsivarsiaan.)

Hengiss' oonko? — Vankinako?
Eikö mua virta niellyt?
Zanga! Zanga! Voi mua kurjaa!

ZANGA (samassa kotipuvussaan kuin ensimäisessä näytöksessä, astuu sisään kädessä lamppu, jonka hän asettaa pois.)

Vihdoin heräät, aamu koittaa,
ratsut on jo satuloitu.

RUSTAN.

Piru! Käärme! Murhamies! Saavutko mua pilkkaamaan? Kyinä kiertyy hiuksesi, kypeniä silmäs sinkoo, kätes salamoita linkoo, vaan ma tahdon, kuolevainen, viekoiteltu, kostaa kaiken, ja tää teräs tutkikoon, onko samaa rautaa liha, kuin on otsa, sydän, viha!

(Hän on tarttunut tikariin, joka riippuu hänen vuoteensa vieressä, aikoen paiskata sillä.)

ZANGA.

Apuun! Voi! hän järjiltään on!
Mirza! Massud! Kuulkaa! tulkaa!
(Hän pakenee.)

RUSTAN.

Pakoon läksi. Mull' on voimaa hänen mahtinsakin voittaa! Pois nyt näistä huonehista, joita kuolonkauhut saartaa!

Tuli sammuksiin nyt tää, jottei vainoojat mua nää.

(Hän sammuttaa lampun. Leveän kaari-ikkunan lävitse, joka ottaa suuremman osan peräseinästä, näkyy taivaanranta päivänsarastuksen ensi merkeissä.)

Missä ovi? Missä pääsy tämän paikan kauhuista? Tännekö mun täytyy kuolla? — Kuule, tullaan! Kallihisti tahdon elämäni myödä — hengilt' ensin jonkun lyödä.

(Hän tarttuu vuoteensa vieressä pystyssä olevaan sapeliin.)

(Massud ja Mirza tulevat. Jälkimäinen kantaa kädessään kirkkaasti valaisevaa lyhtyä.)

RUSTAN.

Mitä, kuningas, Gülnare?
Ei! — Se oisko mahdollista?
Massud lienet. — Mirza, Mirza!
Kuolleitako kaikki oomme?
Kuinka luonanne ma olen,
kotipirtin siltaa polen?

Älä tuhlaa huomiotas, katsehesi rakkautta pimeälle, sortuneelle! Verivihalla ma maksan, mitä mulle rakkaus antaa. —

Ei, en vihaa sua! Tunnen sen, en sua. — Enkä sua. — Vihaa? Ah, kuin mieli suli, lämmin tulva sieluun tuli! Ei, en teitä, ketään vihaa! Kaiken anteeks antaa voisin! Ah, kuink' kyynelin nyt toisin nään, kuin kiedottuna taikaan, niinkuin ennen lapsuusaikaan.

MIRZA.

Rustan!

RUSTAN.

Älä saavu luokse!
Tietäisitpä, mit' on tehty
siitä, kun me viimeks näimme.

MIRZA.

Viimeks näimme?

RUSTAN.

Päivät, viikot —

MIRZA.

Viikot? Päivät?

RUSTAN.

Mistä tiedän?
Kauhea on ajan mahti.

MIRZA.

Yksi yö kai vain on mennyt?

ZANGA (ilmaantuen ovelle.)

Herra, käsketkö nyt ratsut?

MIRZA.

Etkö muista sitä enää? Eilen — Isä, sano sinä, mieleni käy raskaaks siitä.

MASSUD.

Eilen, etkö sitä muista? tahdoit luotamme sa mennä, pyysit ratsut aamuksi.

RUSTAN.
Eilen —?

MASSUD.

Milloin muuten?

RUSTAN.

Eilen? — Ja tuo kaikki, jonka näin, jonka elin, kaikki suuruus, kaikki kauhistava, paha, veri, kuolo, taisto, voitto —?

MASSUD.

Oli varoitus kai loitto, salatuimman voiman työ, jolle hetki on kuin vuosi, vuosi on kuin yksi yö, joka antoi varoituksen, näytti unta uhkaavaa ja nyt toden paljastaa, poistaa yön ja uhkauksen. Tuskin saat sa toisen kerran armon. Kuule ääntä Herran!

RUSTAN.

Yö! — ja oli elämä.

MASSUD.

Yö. Vain unta yöllistä. Katso, sama aurinko, päivää vanhempana vain, joka laski uhmasi ja kovuutesi todistain, kas, se ikimatkallaan nousee yli vuorimaan, katsoo sua kummastellen, kun näin viivyt kuhnaellen: jos sa aiot retkellesi, on jo aika lähtäksesi!

(Ikkunasta näkyvä seutu, joka jo aiemmin on kuvastanut kaikki päivänsarastuksen asteet, sädehtii nyt auringonnousun täydessä loistossa.)

RUSTAN (langeten polvilleen.)

Terve, pyhä aamunkoi, iki valo, onnen päivä! Niinkuin väistyi öinen häivä, säteesi kun säihkeen loi, niin tään rinnan yökin laukee, selkenee ja kirkastuu. Hämäryyden huntu aukee, sortuu salaisuuden muuri: valaistusta seuraa lämpö ja se valoa on juuri. Kiitos sulle! että kauhun verijulma valtakunta oli varoitusta, unta, eikä elämää, ja että sätees kirkkaudessaan, valkaisija kaiken maan, kohtaa minut syyttömänä, eikä pahantekijänä.

Julistakoot sätees aina, syvään joka rintaan paina: yksi täällä vain on lauha onni: tyyni sielun rauha, syystä vapahdettu rinta! Suuruus vaarallista on, maine varjo arvoton; tyhjillä se ilveillään vie niin paljon mennessään!

Niin, sen imarruksista nyt iäks itsein irti sanon, eessäs, setä, polvillani kolmea ma lahjaa anon: —

MIRZA.

Rustan! — Isä!

RUSTAN.

Anteeks ensin!
Ota pyynnön kuuman vuoksi
eksynyt taas majaas luoksi
katuvana!

MIRZA.

Kuuletko
isä?
MASSUD.

Oo, niin mielelläni!

RUSTAN.

Sitten kiusaajalle tälle, josta varoittivat tähdet, vapaus ja kultaa hälle anna, menköön minne halaa!

ZANGA.

Herra!

RUSTAN (Zangalle.)

Tahdon, että lähdet!
Pyydän, isä!

MASSUD.

Toivon samaa.
(Zangalle.)
Mennä saat, sa olet vapaa!
Ota toinen hevosista.
Mitä kukkarossa on,
jonka matkaa varten annoin,
sinun on, ja matkaan lähde!

ZANGA.

Vapaa todella?

MASSUD.

Niin!

ZANGA (Rustania kohden.)

Mitä sanon?

RUSTAN.

Kiitä lähteissäsi.

ZANGA.

Käytän ensi riemastusta.
Hyvästi, te hyvät mulle!
Kaunis neito, kiitos sulle!
Ja nyt joutuin matkallen
halki viitain, kankaitten!
(Yhdellä hyppäyksellä ovesta ulos.)

RUSTAN (joka on noussut.)

Sitten pyyntö viimeinen! Illalla kun erottiin, herätit mun toivomaan, että Mirza, tyttäresi —

MASSUD.

Älä haasta siitä nyt! Taloni ja tavarani ja'an ma kera katuvaisen; vaan mit' yli omastani, sisin ydin elon maisen, siin' en pyyntöäs voi täyttää, ennenkuin voi aika näyttää, iäksikö meni mennyt.

RUSTAN.

Setä, epäilläkö voit?

MASSUD.

En, ett' et nyt tunne niin; mutta muista: unelmat toiveita ei luo, vaan henkiin entisiä loihtivat; minkä karkoittaa nyt aamu, siemen sinuss' oli siihen; varo! niin teen minäkin.

RUSTAN.

Setä, kuule!

MIRZA.

Kuule, isä!

MASSUD.

Sinäkin käyt hänen puolleen?

MIRZA.

Hän on lempeä ja hyvä.

(Kuuluu hiljaisia säveleitä.)

MASSUD.

Kuulkaa!

MIRZA.

Isä!

MASSUD.

Säveleitä!

MIRZA.

Sana vain!

MASSUD.

Ne lähenee.

(Zanga ja vanha dervisi kulkevat ulkona ikkunan ohi. Vanhus soittaa harppua, Zanga puhaltaa huilua. He soittavat ensi näytöksen lopussa kuultua säveltä.)

MASSUD.

Eikö musta Zanga tuo? Ja vanhus hänen vierellään —

RUSTAN.

Kauhistus!

MIRZA.

Ja miksi? Onhan
hän tuo hyvä dervisi,
ihmeentekijä, mua joka
neuvoillaan ja opeillaan on
niinkuin isä ohjannut.

RUSTAN.

Pois, te tummat unet nyt!
Isä, sano hyvä sana!

MASSUD.

Kas, he saapuu, kas, he tulee.
Kumartavat auringolle.

MIRZA.

Isä, etkö puhu?

MASSUD (hiljaa.)

Kyllä vielä! Kuunnellaanpa; hiljaa!

RUSTAN (samoin.)

Mutta sitten —?

MIRZA (samoin.)

Lupaa!

MASSUD.

Hiljaa!

RUSTAN ja MIRZA (kietoen käsivartensa toistensa ympäri).

Isä! Setä!

MASSUD (kuunnellen yhä ulkoa tulevia ääniä, tehden vasemmalla kädellään myöntävän merkin, hiljaa.)

No niin, olkoon!

(Rustan ja Mirza vaipuvat polvilleen häntä ja toisiaan syleillen.
Sävelet kaikuvat edelleen.)

Esirippu.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK UNELMA-ELÄMÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- UNELMA-ELÄMÄÄ

- HENKILÖT.

- ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- NELJÄS NÄYTÖS.

- GÜLNARE.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE