Yksin Lontoossa
Date: 2025-06-29T00:00:00+00:00
Keywords: Christian life -- Juvenile fiction; Orphans -- Juvenile fiction; Poor -- Juvenile fiction; Children -- Death -- Juvenile fiction; Poverty -- Juvenile fiction; Grandfathers -- Juvenile fiction; Homeless children -- Juvenile fiction; Reconciliation -- Juvenile fiction; Children -- Hospitals -- Juvenile fiction

The Project Gutenberg eBook of Yksin Lontoossa

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Yksin Lontoossa

Author: Hesba Stretton

Translator: Olli Wuorinen

Release date: June 29, 2025 [eBook #76415]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: K. E. Holm, 1876

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK YKSIN LONTOOSSA ***

language: Finnish

YKSIN LONTOOSSA

Kirj.

Hesba Stretton

Suomentanut

Olli Wuorinen

Helsingissä, Hufvudstadsbladin kirjapainossa, 1876.

SISÄLTÖ:

1. Ei yksinänsä 2. Löytölapsi 3. Pieni rauhanrakentaja 4. Vanhan Oliverin Herra 5. Uudestaan hylätty 6. Vanhan Oliverin huoli 7. Elämän ruhtinas 8. Ei kukaan livertele ukolle 9. Uusi luuta 10. Täti Charlotta tulee 11. Varkaiden seassa 12. Tonyn palautuminen ja vastaanotto 13. Uudet saappaat 14. Sairashuoneessa 15. Tonyn tulevaisuuden toiveet 16. Kuihtunut umpula 17. Yömusta varjo 18. Ei sijaa pikku Dollylle 19. Kultainen kaupunki 20. Päivä koittaa 21. Polly

ENSIMÄINEN LUKU.

Ei yksinänsä.

Kuuma, helteinen päivä oli ollut ulkona maaseudullakin. Auringon noususta sen laskemiseen asti ei ollut tuulen henki liikuttanut viheriöitä lehtiä, ja lintusetkin olivat liian väsyneet virittään lauluansa.

Koko päivän oli polttava aurinko lähettänyt omia säteitänsä Lontoon kaduille, ja paljasjalkaiset lapset olivat tunteneet tomuisten kivien polttavan jalkainsa alla lähes yhtä kipeästi, kuin talvella jää oli kylmänyt heidän paljaita jalkojansa. Kävelypaikoilla ja torilla, erittäinki Charing-Cross'in viileäin vesilaitosten ympärillä lepäilivät ne, jotka välttivät ahtaita ja umpinaisia katusolukoita, tahi lojottelivat päivänpaisteessa, taikkapa etsivät jonkun nurkan saavuttaaksensa viileää varjoa.

Eräältä pieneltä kadulta Holborn'in ja Strand'in välillä lähtee vähäinen solukka; molemmin puolin sitä on korkeita rakennuksia, joiden kaikki alakerrat ovat avattuina pikku-puodeiksi. Sillä pienoisella kadulla on jommoinenki liikenne, koska se oikeastaan on oikotie kahden suuremman kadun välillä. Mainitut puodit ovat sangen pieniä ja vähäpätöisiä: ruokapuoti moniaine kasviksineen ja hedelmineen, välikauppias vanhoine vaatetavaroineen ja huonekaluineen, ja vihdoin nähtiin loitompana tungoksesta ja hälystä kadun tyynemmällä, osalla pienoinen puodin ikkuna, jossa riippui muutamia sanomalehtiä, vähän kullatuita paperia ja eräitä laulukirjoja. Oven päällä oli kirjoitus pienillä, huononlaisilla kirjaimilla: James Oliver, sanomalehden myyjä.

Itse puoti oli verrannollisesti vieläki pienempi, kuin ikkuna. Jos kaksi vierasta olisi yht'aikaa sisään tullut — mikä harvoin tapahtui — olisi sijan saanti kolmannelle ollut melkein mahdotonta…! Yhdellä äärellä oli pieni tiski eli kauppapöytä varustettu levyllä, joka aukaistiin asuinhuoneesen sisään mentäessä.

Tänä iltana oli levy alaslaskettuna; se oli varma merkki, että sanomalehden-myyjällä, James Oliverilla oli joku vieras luonansa, sillä muutoin ei olisi ollut mitään syytä vähentää sen pienen tiskin pituutta. Huoneen sisällä oli aivan pimeä, kovin pimeä niin aikaiseen päivällä; sillä vaikka ilta oli lähestymässä, ja aurinko laskeutumaisillaan, ei se kuitenkaan vielä ollut lakannut sitä suurta kaupunkia valaisemasta.

James Oliverin asunnossa oli kaasu jo sytytetty, ja tukehduttavan ilman vaikutuksesta kokonaan liikkumaton liekki lahjoitti huoneesen niukan valaistuksen. Todella löytyi yksi ikkuna, vaikka sitä ei ollut keveä heti huomata, se kun oli kaidan käytävän puolella, joka johdatti vieläki kuumempaan, sulettuun pihaan; tämä piha oli lukemattomain katujen keskuksena. Kun huoneet olivat neljä kertaisia, käsitetään helposti, kuinka vähän auringon paiste voi tunkeutua Oliverin huoneesen keskipäivälläkin.

Tämä huone oli kuitenkin suurempi kuin luultiinkaan, kun siinä oli useita pieniä ulkonemia, otettuna viereisistä huoneista, jotka kaikki ennenmuinon luultavasti olivat olleet yhtenä ainoana.

Tietty oli, ett'ei Oliverilla ollut tätä useampaa huonetta, sekä että hän yksinään asui siinä, sillä sen sisus osoitti jotain erakkoisuutta ja kolkkoutta, vaikka se oli puhdas ja siisti. Sammuneen takka-tulen sijalla olivat nyt hiilet mustana, ja teekattila seisoi jätettynä liedelle.

James Oliver oli istuutunut avonaisen oven lähelle voidaksensa silmätä puotiin — tarpeeton varovaisuus, sillä tähän aikaan ei ollut tapana kenenkään ostajan saapua. Oliver oli vanha ja näytti sangen kituliaalta himmeässä huoneessaan. Hänellä oli kalvea, kuihtunut ulkonäkö, joka tavallisesti seuraa niukasta ravinnosta. Suu oli hampaaton, sisäänvajonnut ja ryppyjen ympäröimä; hän kävi kyyryssä ja näytti heikolta ja horjuvalta. Sitä vastoin oli hänen kasvonsa sangen miellyttävät: niissä ilmautui jotain iloista ja hellää, ja joskus valaisi hänen muotoaan vieno hymyily, ollen sitä iloisempi, kun se ani harvoin ilmausi.

Oliver vanhuksella oli tänä iltana terveisillä käymässä jokseenkin hänen näköisensä pieni, vilkas eukko. Se oli siivonnut hänen huoneensa, laittanut hänen vaatteitaan ja pani nyt neulan, rihman ja napit ompelu-koteloon, jota hän aina piti taskussaan, -ja aikoi juuri ottaa vanhan hattunsa ja kaulavaatteensa ylleen, ennen kun toivottaisi hyvää yötä.

"Ah Charlotta", sanoi Oliver vetäessään pitkän, syvän huokauksen, "mitäpä antaisinkaan ollakseni Wrekin'in kukkulalla iltasilla näkemässä auringon laskua! Kuinka monta kesäiltaa juoksentelimmekaan siellä, kun olimme nuorna ja kaikki sukulaisemme elivät. Muistatko, miten avara näköala avautui siellä, ja miten raitis tuulonen leuhahteli sen laajan kedon yli? Niin, eräänä iltana, kun aurinko laskeusi tavattoman kirkkaana, näin minä koko Snowdon'in, vaikka sinne on sieltä toistakymmentä peninkulmaa. Minä ajattelen aina Wrekin'in kukkulaa lukeissani, kuinka Moses nousi Pisgan vuorelle ja näki sieltä koko maan ylt'ympäri. Ah, vanha sisko, toisin on nyt sitä vastaan."

"Niinpä niin", sanoi eukko miettivästi nyykytellen päätään. "Useimmat niistä Astonin, Uppingtonin ja Overlehillin asukkaista, joille silloin ompelin, ovat nyt kuolleet. Toisin nyt, toisin ennen. Niinpä niin! Raskasta on joutua vanhaksi ja yksinäiseksi."

"Niin, yksinäiseksi, eikä kuitenkaan aivan yksinäiseksi", vastasi Oliver uneksivaisesti. "Silmäni alkaa himmetä, kuuloni kadota, voimani vähetä, vaan kuitenkin olen nyt onnellisempi, kuin nuoruudessani. Monena iltahetkenä olen näkevinäni ja kuulevinani Herraa Jesusta. Hän näyttää minusta vanhimman veljemme näköiseltä, joka kuoli meidän piennä ollessamme. Muistatko häntä, Charlotta? Niin kalvea, niin tyyni, kärsiväinen ja vienosti hymyileväinen ikään kuin päivä pilven takana. Niin, onko se vaan paljas uni sitä en tiedä; mutta minusta tuntuu, kuin eräs muoto silmäilisi minua hämärässä, ja silloin ajattelen: ehkä se on Herra Jesus itse, ja luulen kuulevan äänen sanovan: 'Oliver vanhus on niin yksinään tuolla alhaalla pimeydessä; minä tahdon näyttäytyä hänelle, ja niin tulee hän ja on luonani hetkisen'."

"Oi, se on vaan mielikuvatus ja tulee ihan varmaan siitä, kun sinä olet niin yksinäsi", sanoi Charlotta.

"Kenties, kenties", vastasi vanhus hiljaan huo'aten; "mutta minä tuntisin itseni vielä yksinäisemmäksi ilman tätä ilmestystä."

Oliver vaikeni; myöskin Charlotta oli ääneti ajatuksiin vaipuneena. Vihdoin, otettuaan hatun ja kaulavaatteen yllensä, kysäsi hän matalalla ja salamielisellä äänellä: "Susanna ei liene antanut itsestään tietoa, luullakseni?"

"Ei; en riviäkään ole saanut häneltä", vastasi Oliver suruisesti. "Ikävä on ajatella sitä seikkaa. Minä tiedän olleeni kovin kiivas, kovin pikainen häntä kohtaan."

"Niin, sinä hairahdut hyvin usein James", sanoi sisar.

"Niin, mutta sillä kerralla oli se pahempi kuin koskaan", lisäsi vanhus hitaasti. "Minä sanoin hänelle, että jos hän menisi naimisiin nuoren Raleigh'in kanssa hän ei koskaan saisi tulla minun ovistani sisään. Hän otti sanani varteen; vaan olisipa hänen sittemmin pitänyt ymmärtää, että minä olin sen vihapäissä lausunut. Oi, Jumalani 'Älä tule ovistani sisään — niin kova sana isältä! Oi, kauniimpi kuin aurinko Wrekin'in kukkulalla, olisi nyt hänen lämmin sydämellinen hymyilynsä minulle!"

"No, noh, minusta olisi Susannan pitänyt olla vähän nöyrempi", sanoi Charlotta.. "Siitä on nyt jo kuusi vuotta, ja hänellä olisi pitänyt olla aikaa älytä hullutuksensa. Tiedätkö, missä hän nykyjään oleskelee?"

"Minä en tiedä hänestä mitään", vastasi vanhus päätänsä pudistaen. "Nuori Raleigh oli raivokas, sangen raivokas, sehän minulla oliki häntä vastaan; vaan enhän minä luullut Susannan ottavan sanaani varteen. Siis ei olisi minun pitänyt olla niin pikainen."

"Kuinka minua harmittaa muistaissani, että minäkin olin avullinen häntä kasvattamassa", huudahti vanha vaimo vihaisesti. "Susannalla olisi pitänyt olla enemmän hyötyä opistansa. Ajattelepa, mikä taitava ompeliatar hänestä olisi tullut! Mutta ei maksa puhua hänestä. Hyvää yötä, James veikko. Älä nyt enään rupea kuvittelemaan itsellesi minkäänlaisia tuhmuuksia nä'yistä ja sellaisista, se ei ole sinulle hyödyllinen!"

"Minä tuntisin itseni sangen yksinäiseksi sitä paitsi", vastasi Oliver suruisesti. "Hyvästi, Charlotta, hyvästi! Jumala siunatkoon sinua! Tule nyt takaisin niin kohta kuin joudut!"

Hän seurasi sisartansa ovelle ja seisoi kauan katsellen häntä, kun hän kävi edelleen pienoisella solalla. Vihdoin, kun sisar oli kadonnut näkyvistä, nyykkäsi hän vielä kerran jäähyväisiksi ja palasi hitaasti vähäiseen puotiinsa, laski levyn tiskille ja astui huoneesen. Niin lämmin kuin olikin sisällä, tuntui hänestä ilta viileältä, sentähden pani hän ylleen vanhan takkinsa, viskasi nenäliinan valkean päänsä yli ja istui sitte hämärässä tirkistellen ulos puotiin. Tukehduttavan kuumuuden raukaisemana ja enennetyn ihmissurun väsyttämänä uinahti hän ja nukkui hyvin kunnes äkkiä säpsähti ja katseli ympärilleen. Nyt oli huone aivan pimeä; kello löi yhdeksän ja puoti oli vielä sulkematta. Joutuisasti nousi hän ylös pannaksensa puodin luukkuja kiinni.

Toinen luku.

Löytölapsi.

Puodissa ei ollut kuitenkaan niin pimeä, ett'ei Oliver olisi löytänyt tietä luukkuinensa, jotka päivällä olivat paikallansa kammarin oven takana.

Hän kohotti tiskilevyn ja aikoi juuri asettaa luukut ikkunaan, kun heikko, vapiseva ääni, joka tuntui tulevan laattialta, ihan hänen jalkainsa juurelta, saattoi hänet äkkiä kääntäytymään.

"Pieni tyttö istuu täällä", sanoi ääni.

Kun Oliver kumartui laattiaan päin, näki hän epäselvästi haamoittavan lapsen, joka istui puodin laattialla koira polvella Sen kasvot tuntui pieneltä, kalvakoilta ja itkeneeltä, ja, vaikka hän ei sitä voinut nähdä, vierivät kyynelet sen silmistä.

"Kukas olet, tyttöseni?" kysyi vanhus melkein ujosti.

"Nimeni on Dolly", vastasi lapsi.

"Eikö sinulla ole mitään muuta nimeä?"

"Ainoastaan Vauva", sanoi hän. "Välistä sanotaan minua Dollyksi, välistä Vauvaksi; tämä on minun pieni koirani Beppo." Hän osoitti koiraa pistämällä sen kuonon ukon käteen, ja Beppo huiskutti suopeasti häntäänsä ja nuoleskeli vanhuksen rypistyneitä sormia.

"Mikä sinut on kulettanut puotiini, lapsukaiseni?" kysäsi Oliver.

"Äiti jätti minut tänne", virkkoi lapsi pikaan nyyhkyttäen. "Hän sanoi: 'juokse sisään, Dolly, ja pysy siellä kunnes äiti tulee takaisin, ja ole aina sievä, Dollyseni'. Olenko minä sievä?"

"Olet kyllä, ja äiti tulee ihan kohta takaisin. Tule, katselkaammepa häntä." Hän tarttui tytön pieneen laihaan käteen ja he seisoivat hetkisen katsellen kadulle.

Läheisestä ruokapuodista loisti kaasu kirkkaasti ulos kadulle, mutta eivät he ketään vaimoa huomanneet; ainoa henkilö, jonka näkivät, oli ryysyinen, paljaspäinen ja paljasjalkainen poika, joka seisoi nojaten vastapäätä olevan huoneen ikkunan-pieleen, ja katseli Oliveria ja sitä pikku tyttöä nähtävällä tyydytyksellä ja miellytyksellä.

"Häntä ei näy missäkään", huudahti poika kadulta Oliverille. "Eikä hän tulekaan, siitä tahdon lyödä vetoa kanssanne. Te tirkistelette sen pikku tytön äitiä, — vai kuinka?"

"Niin", vastasi Oliver, "tiedätkö jotain hänestä, poikaseni?"

"En, en mitään", sanoi hän nauraen; "hänellä näytti olevan aikomus ruveta jotain tekemään, ja kun minulla ei ollut mitään erityistä tointa, kävin minä hänen perässään. Hän oli hiukan äitini näköinen, joka on kuollut: ei lihava eli punaposkinen; ja hänellä oli mustelma silmäkulmassa, ikään kun joku olisi lyönyt häntä. Minä luulin, että se pienokainen alkaisi hirveästi parkua, kun hän jätetään yksinään puotiin; siis pysähdin nähdäkseni, miten käypi. Vaimo juoksi, kuin olisi ollut poliisi perässään."

"Onko siitä jo kauan?" kysyi Oliver huolellisesti.

"Kello oli juuri lyönyt kahdeksan."

"Oh, onhan siitä jo koko tunti", sanoi vanhus, katsellen levottomana alas kadulle; "aika olisi jo hänen tulla noutamaan tyttöä."

Mutta ei mitään vaimoa näkynyt; lapsi seisoi liikkumatta hänen sivullaan, toinen käsi koiran päällä, toinen vielä Oliverin kädessä. Poika otti muutamia hyppyjä yhdellä jalalla pienen kadun poikki ja silmäili vanhan miehen kasvoja kirkkailla, vilkkailla silmillään.

"Kuulkaas", sanoi hän innokkaasti, "ettehän te aikone jättää häntä poliisille? Ne veisivät hänet laitokseen, jossa on pahempi kuin vankeudessa. Yhtä mielellänne voitte antaa tytön minulle; minä otan hänet hoitaakseni; ravinnon hankkiminen sellaiselle pienelle, kauniille vunukalle ei tulle vaikeaksi. Antakaa hänet minulle."

"Mikä on nimesi?" kysyi Oliver, pitäen tytön kättä lujemmasti omassaan; "mistä sinä tulet?"

"Mistäkö minä tulen? Oh, en juuri mistään; nimeni on lyhyesti ja hyvästi Antony eli Tony. Minulla oli tosin toinenki nimi; äiti sanoi sen kyllä minulle ennen kuolemistansa, vaan se on mennyt muistostani. Nyt sanotaan minua Tonyksi, ja siksi tekin voitte minua nimittää, jos tahdotte."

"Kuinka vanha sinä olet, Tony?" kysyi Oliver, viipyen vielä kynnyksellä ja heittäen ympärilleen tarkastavia silmäyksiä.

"Oh, mistäpä sen tietäisin? Minä olin tuskin suurempi tuota pientä tyttöä, kun äitini kuoli, ja jo siitä saakka olen hoitanut itseäni. Minulla ei ole ollutkaan isää."

"Hoitanut itseäsi!" sanoi ukko mietiskellen.

"Niin, ja se käypi kesällä kyllä laatuun. Silloin voin holhota sekä itseäni että tyttöä, sen lupaan. Mitään kotia minulla tietysti ei ole, mutta onhan tällä aikaa vuodesta huone jokaisessa pensaassa. Minä makaan milloin missäkin; toisinaan Covent Garden'issa, välistä jossakin puistossa, tahi missä muualla vaan poliisi antaa minun olla rauhassa. — Mutta ettehän te aikone jättää tyttöä poliisille; hän on niin kaunis?"

Hän puhui niin omituisella, rukoilevaisella äänellä, että Oliver rupesi häntä likemmin tarkastamaan. Poika oli kalvea ja laiha, ja vaikka hän vasta oli noin 9 eli 10 vuotinen, ilmausi hänen kasvoissaan tavaton vakavuus ja tarkkuus. Hänen kirkkaissa silmissään välkkyivät kyynelet, ja hänen vaaleat huulensa vapisivat. Ryysyisellä takkinsa hihalla pyyhki hän kyynelensä ja sanoi: "Minua ei ole koskaan ennen masentanut mikään lapsi, mutta tämä tyttönen on semmoinen pikku simasuu. Jos te ette pidä häntä, niin voittehan hänet antaa minulle, vai miten, tahdotteko sitä?"

"Minä otan hänet huostaan", vastasi Oliver, "kunnes äitinsä noutaa hänet. Kylläpä hän pian tullee, luullakseni; vaan mitäs, pienokainen tarvitseekin nyt illallista."

Oliver kyyristyi lapsen yli, joka pienillä, lämpimillä, pehmosilla sormillaan silitteli vanhuksen poskia.

"Beppokin tahtoo ruokaa", sanoi hän hopeanheleällä äänellä, jonka vähäkuuloinen Oliver helposti kuuli.

"Niin, Beppokin saapi vähän ruokaa. Minä panen luukut eteen, mutta jätän oven puoliauki ja kaasun palamaan, jotta äiti osaisi sisään, kun hän tulee takaisin. Ja jos äiti ei tänä iltana tulisi tänne, saapi pienokainen maata minun sängyssäni; eikö niin?"

"Dollyn pitää olla sievä kunnes äiti tulee takaisin", oli tytön kaipaava vastaus jolloin hän likistihe lähemmäksi koiraa.

"Antakaa minun panna luukut eteen", huudahti Tony innolla. "Sen voin mielelläni tehdä; huomen aamulla tulen taas katsomaan, miten olette; hän on semmoinen pieni, pikkuinen!"

Kun luukut olivat eteenpantuina, kumarsi Tony jäähyväisiksi ja silmäili viimein pitkään vanhusta ja lasta; hän ei halunnut antaa kättä, sillä kätensä olivat kaukana puhtaudesta. Hän estelihe siitä, sanoen: "Minä pesen itseni aamulla ennen kuin tulen tänne."

Tony otti vieläki jäähyväiset ja kiiruhti pois.

Oliver kävi sisään, jätti oven longallensa ja kaasun palamaan. Hän antoi sille nälkäiselle lapselle voileivän ja vähäisen maitotilkan, jonka oli ostanut illallisekseen. Sitte otti hän tytön ja Bepon polvillensa ja istui runsaan tunnin odotellen äitiä. Pienoinen nyykytti uneliaasti päätänsä, koettaen pysyttäidä valveella; mutta vihdoin pudotti hän koiran ja laski päänsä ukon rintaa vasten.

Kello löi nyt yksitoista, ja Oliver ymmärsi, että ei ketään enään ollut odottaminen sinä iltana. Hän päätti siis laskea lapsen sänkyyn; keveällä kädellä riisui hän hoidokkaansa ja pani sitte vuoteelle. Ainoan tyynynsä asetti hän hänen päänsä alle ja koki kaikin tavoin tehdä sitä vähävaraista makuusijaa niin mukavaksi kuin mahdollista pienelle nukkuvaiselle. Äkkiä säpsähti lapsi, istuutui sänkyyn ja katseli vanhusta oudostellen kyynelisillä silmillään. Varmaan hän oli peljästynyt. Mutta kun Oliver istui sängynlaidalle, lohdutteli häntä ja pyysi olemaan pelotta, sillä äiti kohta tulee hänen luokseen — silloin rohkasi hän taas mielensä, lankesi polvillensa, pani sormensa ristiin ja kuiskasi: "Dolly aina ensin lukee iltarukouksensa."

"Minkä rukouksen sinä silloin luet, pikku ystäväni?" kysyi Oliver.

"Ainoastaan: Jumala siunatkoon äidinisää, isää, äitiä ja Beppo-raukkaa, ja tehköön minua sieväksi tytöksi", mutisi pikku väsynyt — ja ummistettuaan silmänsä vaipui hän heti syvään uneen.

Kolmas luku.

Pieni rauhanrakentaja.

"Olihan se oikein omituista", sanoi ukko Oliver itsekseen, katsellen nukkuvaa lapsukaista.

Tapansa mukaan laskeusi hän vanhaan nojatuoliinsa, poltti piippua ja silmäili ympäri huonetta. Dollyn pienet pukimet olivat hajallansa laattialla, ja kun ei ketään niiden kokoiliaa ollut, täytyi hänen itsensä käydä ympäri ja poimia niitä. Kun hän siinä työskennellessään puisteli pikku hametta, putosi kirje sen taskusta. Oliver otti sen, ihmetellen keneltä ja kenelle se mahtoi olla.

Kirjeellä oli seuraava päällekirjoitus: Sanomalehdenmyyjä Herra James Oliver. Innokkaasti mursi hän -sinetin. Ensi silmäyksellä tunsi hän tyttärensä käsialan; kirje kuului:

Rakas isäni!

Kaikkea sitä surua ja murhetta, mitä olen kokenut, tehtyäni sinun vihaiseksi minulle, en voi sanoilla selittää. Meidän välimme täytyy tulla toisenlaiseksi. Pikku Dolly on kurjan Susannasi tytär, ja hänen pitää olla rauhanrakentajana meidän välillämme. Älä häntä sysää luotasi!

Minä menen nyt Portsmouth'iin saadakseni kohdata miestäni, joka viisi vuotta sitten pestausi sotamieheksi, ja on nyt valmis purjehtimaan Indiaan. Siitä syystä jätän minä sinun huostaasi lapseni — lapsenlapsesi. Joku sisällinen ääni sanoo minulle, että Dollyni pitää hillitä sinun vihasi; minä olen asettanut lapseni käsiin tulevaisuuteni. Onnistuisiko hän taivuttamaan sydämesi, niin asuisi ilo, rauha ja tyytyväisyys sinun tyttäresi kotona. Mieheni on hyvä minulle; ainoastaan kun hän on juonut — ja tämä tapahtuu harvoin — kuohuu hänen sisunsa.

Isä! Anna anteeksi minulle Kristuksen tähden — jos minä olen arvoinen -käyttämään tätä kallista nimeä — ja hoida minun lastani. Perjantaina palaudun teidän molempain luoksi.

Sinun katuvainen ja kuuliainen tyttäresi

Susanna.

Kahdesti luki Oliver tämän kirjeen lävitse; kun hän oli lopettanut, täyttivät kyynelet hänen silmänsä.

Tämä rakastettava lapsi oli siis hänen oma pieni tyttärensä tytär; — hänen rakas vaimonsa, Dorothea, oli monta vuotta sitten kuollut, mutta vainaajan nimen, oman äitinsä nimen, oli varmaan Susanna antanut pienoselleen. Dolly oli lyhennys Dorotheasta, ja sitenpä hänkin usein nimitti vaimoansa nuoruutensa aikana.

Näin aprikoituaan sammutti Oliver kaasun, sytytti kynttilän ja lähestyi sänkyä, jossa pienokainen makasi. Hän kyyristyi katselemaan sitä nukkuvaa lasta. Ne hienot ja kukoistavat kasvot lepäsivät hänen tyynyllänsä, ja ne valkeat kiharat olivat joutuneet miellyttävään epäjärjestykseen. Oliverin silmät olivat kiiruusti himmenneet. Hänen lasisilmänsä olivat niin tummat ja sumuiset, että hänen piti kuivata niitä useampia kertoja, ennen kuin hän oikein taisi nähdä tyttärensä tyttären. Hyväiltyään hänen ruusuisia, kuopikkaita poskiaan kovilla sormillansa huokasi hän: "Jumala siunatkoon, suojelkoon ja varjelkoon häntä!" Kauan seisoi hän sängyn vieressä langenneena syviin ajatuksiin. Hän kääntyi taas tuolillensa vapisevaisempana kuin ennen, ja vasta kun hän sytytti piippunsa tuli hän ennelleen. Hän silmäili lakkaamatta sängyssä nukkuvaa.

"Hyvä Jumala!" sanoi hän puoliääneen, lähettäessään savupilven toisensa perään. "Hyvä Jumala! kuinka lemmekäs oletkin minua kohtaan! Olethan sanonutkin: Minä en tahdo jättää sinua ilman lohdutusta, minä tahdon tulla sinun tykösi! Minä tiedän, mitä tämä lupaus sisältää. Sinun nimesi olkoon ylistetty! Sinun hyvä henkesi on monta kertaa lohduttanut minua ja vahvistanut minun sydäntäni. Minä tiedän, että sinä et koskaan ole jättänyt minua yksinäiseksi, vaan alati ollut täällä, ja nyt olet lähettänyt minulle pikku tyttösen. Ne, jotka sanovat olevansa yksin eivät tunne sinua, Herra."

Kerran toisensa perästä puhui Oliver tyytyväisyydellä näitä sanoja.

Piippu oli nyt sammunut, ja Oliver valmistausi käymään sänkyyn. Mutta uni pakeni vanhuksen silmistä. Tuhannet ajatukset risteilivät hänen aivoissaan; hän pelkäsi, että lapsi havahtuisi yö-sydämellä ja tarvitsisi jotakin. Ilma oli helteinen ja kuuma, ja silloin tällöin kuului ukkosen jyminä; mutta yliluonnollinen rauhallisuus oli valloittanut vanhuksen. Olihan lapsensa lapsi hänen luonansa, ja kolmen päivän sisällä oli hänen tyttärensä palautuva! Oi, kuinka hän olisikin tervetullut! Hän ei sallisi hänen sanaakaan virkkavan tottelemattomuudesta tahi pakenemisesta, eikä myöskään siitä pitkästä, julmasta huolimattomuudesta, ett'ei tytär ollut mitään tietoa antanut hänelle itsestään ja asuinpaikastaan. — Mutta se olikin muka hänen oma vikansa; hän oli ollut tyttärelleen liian ankara, liian pikainen ja kova. — Nyt piti kaikki tulla toisenlaiseksi.

Neljäs luku.

Vanhan Oliverin Herra.

Jo varhain aamulla, ennenkun vitkallinen päivänvalo tunkeutuikaan siihen pimeään huoneesen, oli Oliver noussut askaroimaan. Hänellä oli aina ollut tapana itse tehdä tehtävänsä, kun tyttärensä oli luopunut hänestä.

Kolmena seuraavana päivänä piti hänen saada uutta velvollisuutta harjoittaa.

Aina välistä hiipi hän sängyn luo silmätäksensä nukkuvaa lapsukaista, ja kun hän luuli hänen olevan heräämäisillään, nosti hän Bepon sänkyyn, jotta Dolly herättyään heti näkisi jonkun tunnetun esineen.

Mutta jo ennen silmäinsä aukasemista ojensi Dolly pienen kätensä ja tarttui- koiran pörheään päähän. Oliver seurasi hänen liikunnoitaan äänettömällä ihastuksella. Vihdoin katseli tyttönen varuisasti häntä ja kääntyi Beppoon päin kysyen: "Miten pitää minun nimittää tätä vanhusta?"

"Minä olen sinun äidinisäsi, lemmetyiseni", sanoi Oliver hellästi.

"Oletko sinä se äidinisä, jonka edestä minä rukoilen?" kysyi Dolly nousten tyynyltä ja tarkkaavaisesti katsellen vanhaa Oliveria.

"Niin, se olen, lapseni", vastasi ukko ja silmäili levottomasti häntä.

"Dolly ymmärtää nyt", sanoi hän lukien sormiansa, "niitä on: isä, äiti,
Beppo ja sinä olet äidinisä. Dolly tahtoo jo nousta."

Äkkiä löi hän käsivartensa ukon kaulan ympäri ja suuteli häntä; vanhus vapisi sisällisestä ilosta.

Olipa todellakin hauskaa nähdä, miten hyväntahtoisesti vanhus oli avullisena pikku Dollyn pukemisessa, sydämellisesti hekottaen naurettaville erhetyksilleen, joita hän teki toisen toisensa perään kääntämällä takaperin useampia pukuimia. Dolly ujosteli vähän alussa; mutta kun Oliver vakuutti hänelle, että äiti kohta tulee takaisin, tuli hän niin tyytyväiseksi, että hän ei ollenkaan pitänyt lukua vanhuksen kömpelyydestä pukemisessa.

Puoti ja mitä sitä koski, oli tykkänään mennyt Oliverin muistosta. Sen juohdutti hänelle mieleen vasta oveen naputus, juuri kun hän laittoi Dollylle aamiaista. Suureksi hämmästyksekseen uomasi hän unhottaneensa ottaa luukut pois, vaikka se aika oli kulunut, jolloin hänen paraat ostajansa kävivät ohitse.

Naputtaja ei ollut kukaan muu kun Tony, joka pitkällä vihellyksellä ja vakavalla, nuhtelevalla silmäyksellä tervehti vanhusta puodin ulkopuolella.

"Ei", huudahti Tony, "tämä ei kelpaa; asiat ennen kaikkia! Niitä ei saa unhottaa. Tulinpa oikein pelästyneeksi nähdessäni luukut ikkunain edessä; kuinkas pienonen jaksaa?"

"Kiitos, poikaseni, hyvästi hän voipi", sanoi Oliver lempeästi.

"Rouva ei luultavasti ole kotona?"

"Ei; hän tulee perjantaina."

Tony nyykkäsi ja näytti miettiväiseltä, mutta ei virkkanut mitään, ennen kun luukut olivat sijallansa. Sitte katsoi hän päällensä ilmeisellä mielihyvällä. Hänen kasvonsa ja kätensä olivat puhtaat, ja valkea iho pilkoitti hänen ryysyjensä reijistä; jalkansakin olivat jotensakin valkeat ja puhtaat. Hänen takkinsa ja housunsa näyttivät kenties ryysyisemmiltä kuin illalla, mutta niissäkin havaittiin pesemisen jälkiä.

"Pesin itseäni varhain tän' aamuna, ennen nuuskiain ulostulemista", sanoi Tony, "juuri Charing Cross'in juoksukaivoissa; mutta minulla ei ollut aikaa saada rääsyjäni järjestykseen, niin niitä täytyi minun sitten kastella sillan alla, pako-veden tultua. Enkös ole paljoa puhtaampi tänään, kuin eilis-iltana?"

"Olet kyllä", vastasi Oliver. "Tule sisään, poikani, saat syödä aamiaista yhdessä Dollyn ja minun kanssa."

"Teillä kaiketi ei liene saatuna päivän sanomalehtiä, vai kuinka?" kysäsi Tony mahtavalla katsannolla.

"Ei täänpäiväisiä."

"Niinhän minä luulinkin. Te ehkä makasitte yli aikanne? Minä en kysele sentähden, että itse niitä lukisin — sillä sitä en taida, enkä tahdo; - mutta kansaa kulkee ohitse, jotka luultavasti tahtoisivat uusia sanomalehtiä. Juoksenko minä niitä noutamaan?"

Oliver rahoja antaessaan tutkien tarkasteli poikaa, joka vastasi hänen silmäilyksiinsä suoralla, selkeällä katsannolla. Epäilys juolahti vanhuksen mieleen Tonyn rehellisyydestä, mutta hän unhotti sen pian käännyttyään aamiaispöytään.

Pikemmin kuin luultiinkaan palasi Tony tuoden oikeita sanomalehtiä. Muutamain minuuttien kuluttua istuutui Tony vanhan arkun kannelle pöydän luo, jonka ääressä Oliver istui lapsensa lapsen kanssa. Pöydällä seisoi kahvikannu ja suuri pala leipää, oli vanhuksen polvella, ja Beppo vainueli hänen ympärillään halukkaasti. Dolly ujosteli tässä tavattomassa seurassa, hän söi aamiaisensa kainolla vakaisuudella, joka pani hänen seuransa häntä ihmetellen ja kummastellen katselemaan.

Ruoalta päästyä otti Oliver tyttärensä kirjeen taskustaan ja luki sen
Tonyn kuullen, joka kuunteli jännitetyllä tarkkuudella.

"Niin muodoin on hän teidän oma pienokaisenne", sanoi hän huo'aten toivon pettämisestä. "Te ette koskaan jätä häntä minulle, kun teille on huvitusta hänestä, — mutta ei poliisillekaan", lisäsi hän iloisella katsannolla.

"En", vastasi Oliver vakaisesti. "Minä en tahdo jättää tyttöä luotani, vaikka maailma annettaisi. Jumala häntä siunatkoon!"

"Ja isä on pestaunnut sotamieheksi", huokasi Tony kadehtivalla äänellä.
"Minua ne vielä ei ottaisi vastaan kohtakaan, josko tarjoutuisinkin.
Mutta kenestä hän puhuu sanoessaan: 'Kristuksen tähden — jos minä olen
arvoinen mainitsemaan hänen nimeänsä.' Kuka se on?"

"Etkös sitä tiedä?"

"En koskaan ennen ole kuullut puhuttavan hänestä. Onko se joku teidän ystävistänne?" [Lienee tarpeellinen muistuttaa, että tämmöinen tietämättömyys ei suinkaan ole liioiteltua. "Kaupungin lähetyssaarnaaja" ja muut samallaiset lehdet näyttävät, paha kyllä, useita semmoisia tositapauksia. Kirjoittajan muist.]

"On; hän on minun ainoa ystäväni — paras ystäväni ja paitsi sitä hän on minun Herran."

"Ja te luulette, että hän tulisi pahoilleen, jos te ajaisitte ulos pikku tytön?" jatkoi Tony.

"Niinpä, niin, hän tulisi hyvin murheelliseksi siitä", sanoi ukko miettiväisesti; "se kirveltäisi hyvin häntä. Hän, näet, alati rakastaa pieniä, eikä koskaan kehoita heitä pois luotansa. Ei, ei, rakas Herra! Sinä näet sydämeni ja tiedät, että minä rakkaudesta sinuun tahdon hoitaa tätä lasta."

Oliver esitteli näitä sanoja ikään kun olisi hän puhutellut jotakin, jota Tony ei voinut nähdä. Muutaman minuutin istui poika vaiti — hän mietiskeli.

"Kuinka kauan olette työskennelleet sen Herran palveluksessa?" kysyi hän lopuksi.

"Enpä juuri kauan", vastasi Oliver suruisesti. "Useana vuotena luulin työskenteleväni hänen palveluksessaan, mutta ah! se olikin erehdys, ja nyt en minä voi paljoa toimittaa. Mutta hän tietää myöskin, että minä olen niin vanha, eikä Hän huolikaan niin paljo muusta, kunhan vaan rakastaa häntä, ja sitä teen minä, Tony."

"Kyllä minäkin sen uskon", sanoi poika, vaipuen uudestaan syviin ajatuksiin. Hetkisen istuttuaan nousi hän äkkiä arkulta, työnteli sormiaan märkään tukkaansa ja kysäsi: "Huoliiko hän todellakin pienistä lapsista?"

"Oikein paljon."

"Mutta minua hän ei kuitenkaan ottane vastaan miehen vertaisena! Se tahtoo sanoa, hän ei taida maksaa minulle yhtä paljoa kun aikamiehelle? Ja kukaties, kun kaikki käy ympäri, minä en tahdokaan työskennellä hänen luonaan. Mieluisemmin tahdon lakaista katua ja olla oma herrani; mutta jos se käypi minulle vaikeaksi, ehkäpä hän huolinee minusta, jos te puhutte sanasen puolestani".

"Onko se aivan totta, että sinä et tiedä mitään Jesuksesta?" kysyi
Oliver.

"On, se on ihan totta, mistäpä hänet tuntisin? Luuletteko minun tuntevan kaikki Lontoon suuret herrasväet, vaikkapa olen nähnyt niitä monta monituista kertaa kulkevan ympäri komeissa vaunuissaan. Kuten jo sanoin teille, en minä ollut paljoa suurempi tuota tyttöä, kun äitini kuoli; ja siitä pitäin olen hakenut elatustani mistä milloinkin kaduilla, ja toiset pojat ovat minua auttaneet, kunnes minä nyt voin auttaa heitä. Katupojan eläke ei paljoa maksa; ei tarvitse ostaa puuta eikä maksaa vuokraa. Ainoastaan vähän ruokaa silloin tällöin. Nyt halajan ainoastaan luutaa katua lakaistakseni; saisinko sen, tulisin hyvin toimeen; mutta mistäpä sen saanen?"

"Kenties Herra Jesus tahtoo antaa sen sinulle, jos rukoilet häntä", sanoi Oliver vakaisesti.

"Kuka se on?" kysyi Tony innokkaasti.

"Hän — Kristus on hänen toinen nimensä, poikaseni!"

"Oh! minä ymmärrän", sanoi Tony nyykäten. "Niin, jos en itse voi ostaa luutaa, aion minä rukoilla häntä. Hän tahtoneekin silloin, että minun pitää työskennellä hänelle, luullakseni? - Missä hän asuu?"

"Tahdonpa sinulle kertoa hänestä kaikki, kun vasta tulet minua tervehtimään."

"No, minä siis tulen vilkaisemaan tänne sisään jonakuna päivänä perjantain jälkeen, ja samalla kertaa kuulustan onko pienosen äiti tullut. Hyvästi, hyvästi, pikku neitinen."

Nyt rohkeni hän ottaa Dollyn käden käteensä, ja hän katseli sitä uteliaasti; se oli pienonen ruusunpunainen käsi, jonka vertaista hän ei ollut koskaan niin likeltä nähnyt. Tony tunsi mielessään niin ihmeellistä — hän oli itkuun tillahtaa; "niin pieni, niin pieni", kuiskasi hän itsekseen, hieroen sitä käsiensä välissä. Ainoastaan tämä käsi, ajatteli hän, saattaa minua takaisin tulemaan.

"Mutta hyvästi nyt! Kiitoksia aamiaisesta, hyvä herra Oliver. Minä tulen kohta takaisin, en kuitenkaan aamiaisen tähden."

Viides luku.

Uudestaan hylätty.

Kolmen seuraavan päivän aikana oli pelkkää iloa vanhalle Oliverille. Pienokainen oli niin lystikäs, että vanhus tuli kokonaan ihastuneeksi. Se juoksi hänen sivullansa keveillä hyppy-askelilla, kun hän varhain aamulla kävi noutamassa päivän sanomalehtiä. Se katseli kun ukko laittoi ruokaa, ja kun hän siivosi huonetta, koki tyttönen auttaa häntä puhdistamalla hänen molemmat tuolinsa. Kun taas ei ollut semmoisia askaroimisia, leikitteli hän alinomaa Bepon kanssa, löperteli yhdessä koiran tavalla, jotta Oliver välistä unhotti kaikki mitä käsillä oli, kuullaksensa vaan häntä. Leikittelipä hän usein vanhuksenkin kanssa pieniä hupaisia leikkiä, niinkuin "piilopettoista" ja sellaista, jolloin ukko tuli yhtä innokkaaksi kuin lapsikin; ottipa välistä äijän lasisilmät, nenäliinan tahi jonkun muun kappaleen — mitä milloinki sai — ja piiloitti ne. Usein kätki hän ukon omistamia kappaleita paikkaan, josta hänen oli ihan mahdoton löytää niitä. Ja kun silloin Oliver kysyi hänen piilopaikkaansa, ilmausi hänen kasvoilleen niin ilkamoinen ja samassa viaton hymy, että vanhuksen aina täytyi nauraa hänen vehkeillensä.

Mutta kohta oli perjantai tulossa.

Oliver ei oivaltanut itseänsä — hän alkoi tulla synkkämielisemmäksi, miten luuli. Mistähän se tuli? Hänen tyttärensä oli tuleva kotiin hänen luoksensa, ja hänen sydämensä oli täynnä sanomatonta iloa ja kiitollisuutta, mutta hän ei tajunnut miten heidän vast'edes pitäisi asettautua. Muutokset eivät olleet hänelle mieleen, mutta hänen nykyinen asuntonsa, johon oli muuttanut sittenkuin tytär oli hänet jättänyt, oli aivan pieni heille kaikille. Hän oli laatinut itselleen vuoteen tiskin alle puotiin ja tahtoi kernaasti antaa omansa Susannalle ja "lemmetyiselle", kuten hän Dollyn nimitti; mutta kysymys oli, sallisiko Susanna hänen tehdä tahtonsa mukaan niin tässä kuin monessa muussa asiassa.

Hän valmisti kunnon teetä ja koristi pöydän ruokalajilla kasviksista, jotka olivat ostetut naapurilta, ruokakauppiaalta.

Kaikki oli nyt kunnossa Susannan vastaanottamista varten. Mutta vaikka perjantai-ilta jo oli myöhään kulunut, ei mitään kuultu Susannasta. Odotettiin, maisteltiin ruoka-laitoksia, ja Dollya alkoi nukuttaa — turhaan! Susanna ei tullut.

Vihdoin tuli kirjeenkantaja puotiin, ja hänen sisäänastuessaan alkoi Oliverin sydän kiivaammin tykyttää. Hän heitti kirjeen tiskille. Oliver otti sen, kiiruhti ovelle, silmäsi päällekirjoitusta ja tunsi Susannan käsialan. Vapisevalla kädellä mursi hän sinetin ja luki seuraavaisesti:

Rakas, armas isäni!

Sydämeni tahtoo pakahtua siitä vaikeasta valinnasta, joka minun nyt täytyy tehdä: Raleigh'in rykmentin pitää kohta täältä purjehtia, ja Överstin rouva on tarjonnut minulle sangen suuren palkan, jos minä tahtoisin seurata häntä kammaripalveliana (entinen oli, peläten mertä, viimeisessä silmänräpäyksessä luopunut palveluksestaan). Minä olisin kyllä sovelias tähän paikkaan, koska minä osaan ommella ja tehdä kaikkea, mitä kammaripalvelialta vaaditaan. Paitsi sitä sanoi Raleigh eilen minulle: "Minä lupaan sinulle, niin totta kun Jumala elää, että minä, jos sinä seuraat minua, en koskaan tästälähin juo enkä pidä säädytöntä elämää. Jos sinä et tule myötä, joudun minä tykkänään langenneeksi; sinä taidat pelastaa minut, sillä minä rakastan sinua, Susanna." Minä vastasin: "entäpä lapseni, minun Dollyni?" Överstinna sanoi silloin: "Onhan hän äidinisänsä luona, ja jos hän on hyvä mies, niinkuin sanot hänen olevan, pitää hän kyllä huolen hänestä. Minä annan sinulle kolme puntaa sterlingiä, jotka voit lähettää hänelle täältä ja sitte saatat enemmän lähettää Kalkutasta."

Näin suostuteltua minä vihdoin annoin myönnytykseni; ja nyt ei ole edes aikaa tulla Lontoosen, sillä me matkustamme muutaman tunnin kuluessa.

Armas isäni! Hoitanethan toki pientä lemmittyäni? Myöskin täti Charlotta tottukoon häntä rakastamaan. Minä lähetin rautatietä myöden hänelle vaatteita pikku arkussa, ja mitä muuta hän tarvitsee, kyllä täti Charlotta panee kuntoon. Suokoon Jumala, että Te voisitte tehdä rakkaan lapseni sieväksi ja tottelevaiseksi, kunnes minä tulen kotiin.

Oi, jospa vaan saisin nähdä sinua, hyvä isä, saisin kuulla sinun sanovan: "Susanna, rakas lapseni, minä annan anteeksi sinulle ja rakastan sinua niin kuin ennenkin!" Silloin matkustaisin — keveämmällä sydämellä, ja melkein iloitsisin siitä, että sain jättää lapseni sinun hoitoosi. Hän tulee olemaan sinulle iloksi ja huviksi, vaikka hän on niin pieni, siitä olen varma. Sano hänelle, että äiti rukoilee häntä olemaan aina sievänä tyttönä, kunnes äiti palajaa. Tuhansia suuteloita rakkaalle isälleni ja pikku tytölleni. Me palaudumme niin pian kuin taidamme; kauaksi Indiaan, en tiedä minkä kansakunnan maalle, tulemme suunnittamaan kulkuamme. Minä luulen että asianhaarain näin ollessa on velvollisuuteni seurata miestäni, ja minä olen käsittänyt, omantuntonikin pakoittavan minua niin tekemään. Rukoile Jumalaa suojelemaan meitä kaikkia!

Sinun rakkahainen ja murheellinen
tyttäresi Susanna.

P.S. Paljon terveisiä täti Charlottalle.

Kuudes luku.

Vanhan Oliverin huoli.

Runsas tunti kului, ennen kun Oliver täysin ymmärsi ajatuksen Susannan kirjeestä; kun hän viimeinkin sen käsitti, ei hän siitä tullut kovin mielipahoilleen. Tosin oli sekä suru että pettymys siitä, että hänen tyttärensä, sen sijaan kuin oli palautuva hänen luokseen, jo oli matkalla meren yli kaukaiseen maahan; mutta samassa tunsi hän suuren ilon, koska hän yksinään saapi vartioida sitä aarretta, joka nyt oli jätetty hänen huostaansa. Dolly oli nyt hänen omansa; hän ja hänen hoidokkaansa voivat jatkaa elämäänsä samate kuin nyt kolmena viimeisenä päivänä. Jos Oliver olisi saanut valita, olisi hän varmaan toivonut Susannan palautumista heidän luokseen; mutta kun se ei käynyt laatuun, luuli hän nyt tulevansa toimeen yhtä hyvästi kuin jos hän olisi palautunut.

Hän laski Dollyn sänkyyn ja meni sitte puotia sulkemaan. Siinä toimiessaan kuuli hän itseään huudettavan aivan matalalla kuiskaavalla äänellä, ja huomasi silloin Tonyn, joka otti häneltä luukut, joita hän kantoi.

"Rouva kaiketi on tullut?" kysyi Tony osoittaen peukalollaan yli olkapäänsä puoliavattuun oveen päin.

"Ei", vastasi Oliver, "minä sain tänään häneltä kirjeen; hän on seurannut miestänsä Indiaan, ja sillä aikaa saa lapsukainen olla minun luonani."

"Vaan mitäs herra sanonee siitä?"

"Kuka herra", kysyi Oliver.

"Hän — Herra Jesus Kristus. Mitäpä hän sanonee saatuansa tietää, että hän taaskin hylkäsi pienokaisen?"

"Hän sanoo, että vaimon pitää jättää isänsä ja äitinsä ja olla miehensä tykönä."

"Luullakseni hän teitä auttaa pienokaista hoitaissanne?"

"Niin varmaan hän tekeekin; minuakin hän hoitaa. Sinä et ole koskaan lukenut Uutta Testamenttia, luultavasti?"

"Lukea en osaa, tiedättehän; vaan mikäs se uusi testamentti on?"

"Eräs kirja, joka sisältää Herrasta Jesuksesta, mitä hän on tehnyt, tekee ja tahtoo tehdä ihmisille. Tule tänne jonakuna iltana, niin minä luen sitä sinun ja pienen lemmetyiseni kuullen. Hän kuuntelee levollisesti ja hiljaan kuin enkeli"..

"Kiitoksia pyynnöstänne, hyvä herra Oliver, minä tulen takaisin huomis-aamuna."

Tony läksi puodista, viivähti sen ulkopuolelle kunnes hän näki ukon sulkevan oven ja sammuttavan kaasun; sitte hiivittihe hän hiljaan pois Covent Garden'iin viettääksensä siellä yötä — jos poliisi sitä sallisi.

Vanha Oliver meni takaisin huoneesensa; siellä seisoi vielä teepöytä katettuna Susannan tervetuliaisiksi. Oliver antoi pöydän olla koskematta. Hänen silmänsä vettyivät katsellessaan niitä valmistuksia, joita oli tehnyt tyttärensä vastaan-ottamiseksi. Kaikki oli niin hienoa ja hauskaa; hänen pitää heti nähdä, oli ukko ajatellut, että se vanha vihankauna on unhotettu ja anteeksi annettu.

Hän sytytti piippunsa ja istuihe nojatuoliin; hänen ajatuksensa kiitivät takaisin menneesen aikaan, lapsuutensa päiviin; kuinka monta muutosta siitä pitäin! Miltä näytti nyt vanha koti! Kuka siinä asui! ja ystävät, joiden kanssa oli jakanut onnensa ja onnettomuutensa, missä olivat ne? Ah, kaikki olivat pois menneet, itse oli hän, vanha ja kivulias, yksinään jälelle jäänyt. Vanhuus painoi jo raskaasti hänen päätänsä; silmänsä valkeus oli heikontunut ja kuulonsa huononi päivä päivältä. Yöllä pakeni uni hänen vuodettaan, ja selkänsä oli nykyään liian heikko jonkun kuorman kantamiseen. Kuitenkin, kaikki tämä olisi mukiin mennyt, jos vaan muistonsa olisi ollut ennellään. Nyt oli se päinvastoin niin tylsynyt, että välistä luki neljäntoista päivän vanhoja sanomalehtiä huomaamatta erhetystään. Jokapäiväisten ostajainsa nimetki unhotti hän; hänen vanhain tuttuinsaki täytyi usein sanoa nimensä, ennen kuin hän muisti heidät. Ja nyt oli hän saanut tämän lapsen ajatellakseen, huolta-pitääkseen, varjellakseen! Kuinka ajattelemattomasti teki Susanna heittäessään pienosensa semmoisen vartian huostaan! Miten käyneekin Dollylle! Entäs jos hän tulisi niin kuuroksi, ettei kuulisikaan pienokaisen ääntä, kun hän jotain haluaisi! Jos hän ei näkisi hänen itkuansa, eikä voisi lohduttaa häntä! Se voipikin helposti tapahtua! Nyt ei ollut niin, kuin silloin koska hän vahvoilla käsivarsillaan kohotti pikku Susannaa kattoa kohden. Tuskin jaksoi hän pitää Dollya heikoilla polvillansa, hän ei kyennyt enään antamaan hänen "toussuttaa tammaa."

Vanha Oliver pani pois piippunsa ja nojasi väsyneen päänsä käsiinsä; verkalleen tulivat kyynelet hänen silmiinsä, nousivat runsaasti alas hänen kuihtuneita poskiansa myöden. Hänen ilonsa oli paennut; hänen sekoittamaton riemunsa oli tykkänään kadonnut. Hän oli sangen köyhä, sangen vanha mies. Ja hänen sivullansa vähäinen lapsi — miten käyneekin heille kummalleki, yksinäisinä Lontoossa?

Oliver ei tiennyt, oliko eräs ääni, joka puhui hänen sisällänsä, tahi sana, hellästi kuiskaavainen hänen korvassaan, vaan hän kuuli ihan vieressään matalan äänen sanovan:

Niin, minä kannan teitä vanhuuteen asti, ja siihen asti, kun harmaana olette; sen olen tekevä. Minä ylennän ja kannan ja autan. Ja vanha Oliver vastasi huo'aten: Amen.

Seitsemäs luku.

Elämän ruhtinas.

Se uusi elämä, joka nyt alkoi Oliverille, tuli aivan sellaiseksi, kun itse oli aavistanut. Suureksi mielipahakseen älysi hän kohta, että hän usein unhotti toimitettavansa. Kun hän sisällä ollen leikitteli Dollyn kanssa tahi luki hänelle, unhotti hän tykkänään puodin, josta häntä voi muistuttaa ainoastaan joku ostajan korkea huuto. Toiselta puolen, kun hän istui tiskin takana ja haki uutisia Indiasta — uutisia, joihin hän jo oli sangen halustunut, vaikka Susanna tuskin vielä oli perille tullutkaan, — silloin vajosi hän niin siihen askaroimiseensa, että unhotti ajan kulun, joten sekä hän että hänen pikku lemmetyisensä olivat nälkäisinä, ennen kuin hän ajattelikaan ruoan laittamista. Hän koki kaikin tavoin teroittaa heikkoa muistoansa, vaan turhaan. Hän senkin unhotti, että oli muistamaton, ja kun Dolly laski leikkiä leperrellen hänen ympärillään, tuli ukko uudestaan lapseksi ja tunsi itsensä onnellisimmaksi mieheksi Lontoossa.

Se, joka varsinaisesti piti huolta ja murhetta Dollystä, oli Tony. Päivittäin kulki hän puodin sivuitse sinä aikana, kun Oliver nouti aamu-sanomalehtiä; ja jos sisällä ei vielä oltu valveella, ei hän lakannut koputtamasta ja naputtamasta puodin ovella, ennenkun omistaja näyttäytyi.

Samate tuli hän iltasilla, puodin sulkemisen aikana. Usein tapahtui myöskin, että poika oli siellä terveisillä iltasilla, ja siis saapuvilla luukkuja eteen pannakseen.

Tony oli vähän väliä puodissa tahi kumminkin sen lähistössä. Vaikka hän nuoren voimakkaalla aistilla hyvin tunsi ukon kituliaisuuden ja hänen löyhyytensä kauppatoimissaan, piti hän kuitenkin häntä suuressa kunniassa. Mikään ei ollut Tonylle mieluisampaa, kuin istua oven suussa olevan vanhan arkun kannella, pää käden nojassa, Oliverin kovasti lukiessa Dolly polvella; lapsen kihara hiukset ja hienot kasvot tekivät kummallisen erilaisuuden ukon valkeita hiuksia ja kuihtunutta muotoa vastaan.

Tony, joka ei koskaan ollut kokenut kenenkään rakkautta — paitsi muutamain lurjusten, joiden ystävyyden hän aina kadotti jonkun päivän perästä, — tunsi mielessään, kuin voisi hän mennä vaikka kuolemaan Oliverin ja Dollyn edestä. (Meidän tulee oivaltaa, että Beppokin usein sai huomata osoitteen hänen alttiudestaan).

Etevinnä lukemisen aineena oli heillä kertomuksia sen Herran elämästä, joka Oliver vanhukselle oli niin rakas. Suurella innolla tahtoi Tony tulla tuntemaan sitä suurta Ystävää, joka oli tehnyt niin paljon Oliverille, ja joka kenties eräänä päivänä mahtaa ruveta hänestäkin huolta pitämään, joll'ei hänen onnistuisi saada jotain katua lakaistakseen. Oliver oli kuusi vuotisen yksinäisyytensä aikana tullut vakuutetuksi, että hänen Herransa ei ollut kuollut eikä kaukana, piti häntä elävänä, läheisenä ystävänä, joka aina oli valmis kuuntelemaan hänen pienimpiäkin toivomisiansa ja lausumisiansa. Hän luuli ja aavisteli, että hänen uskonsa ei ollut aivan sellainen kuin toisten; myös vastaanotti hän nöyrällä kuuliaisuudella sisarensa nuhteita. Mutta kuitenkin puheli hän, ja rukoili Herraansa, yksin ollessaan, ja lapsille selitti hän häntä olennoksi, joka aina oli aivan likellä heitä.

"Luulenpa kyllä hänen pitävän pienistäkin lukua ja että hän huomaa lapsukaisenkin, koska hän vilkaisee sisään iltasilla välistä", sanoi Tony.

"Niin totisesti hän tekeekin", vastasi Oliver vakaisesti. "Poikaseni, hän rakastaa lapsia ikäänkun jokainen niistä olisi hänen omansa. Enkös minä lukenut sinulle illalla tästä, kuinka hän sanoi: 'Sallikaat lasten tulla minun tyköni, ja älkäät kieltäkö heitä.' Ja kaikkein lasten pitääkin häntä rakastaa, joll' eivät he estele tutustumista hänen kanssaan."

"Mielelläni tahtoisin häntä kerran nähdä", jatkoi Tony miettiväisesti; "ja niitä toisia myöskin, Pietaria, Johannesta ja muita, jotka olivat hänen kanssansa. Minä uskon, että he nyt ovat hyvin vanhat, vai kuinka?"

"He ovat kuolleet", sanoi Oliver.

"Kaikki tyynikö?" kysäsi Tony.

"Niin, kaikki tyyni", toisteli ukko.

"Ah", huudahti poika välkkyvin silmin, "mitä, teki Herra, kun he kaikki kuolivat? Niin vastenmielistä hänestä! Hänelläpä oli siis monta murhetta läpikäytävänä!"

"Niinpä niin", vastasi Oliver vapisevalla äänellä; "Häntä sanotaankin surujen mieheksi, ja hänellä niitä olikin olalta. Ei kukaan maailmassa ole koskaan kantanut niin monta surua kun hän."

"Kuinka kauan sitten kuolivat hänen ystävänsä?"

"Minä en voi tarkoin sanoa sitä. Kerran kuulin siitä puhuttavan, mutta se on kokonaan mennyt muistostani; minä tiedän ainoastaan, että ne olivat kuolleet jo silloin kun olin lapsena, siis siitä lienee jo hyvin kauan."

"Jo silloin, kun olitte lapsena!" toisteli Tony epäilevällä äänellä. "Se tapahtui kauan sitten. Minä olen koko ajan luullut hänen vieläkin elävän."

"Niin hän tekeekin, niin hän tekeekin tosin!" puhkesi vanha Oliver innokkaasti. "Tästä kaikesta tulen lukemaan sinulle. Hän kuoletettiin, ristiinnaulitsemisella ja pantiin sitte kallioon hakattuun hautaan. Mutta hän on Elämän Ruhtinas, ja hän ylösnousi kolmantena päivänä ja nyt ei hän enään kuole. Hänen omat sanansa Johannekselle olivat: 'Minä olen ylösnousemus ja elämä, joka uskoo minun päälleni, hän elää vaikka hän kuolisikin, ja jokainen kuin elää ja uskoo minun päälleni, ei hänen pidä kuoleman ijankaikkisesti.' Mitäs muuta tällä ymmärretään, kuin että Jesus nyt elää ja ei koskaan kuole uudestaan."

Tony ei vastannut.

Hän tirkisteli tuleen, jonka Oliver sytytti, sillä syksy oli tullut, ja ukko tunsi itseänsä vilustavan vanhoina päivinänsä.

Tähän asti oudot ajatukset heräsivät nuoren Tonyn mielessä; hän tunsi, että Oliverin "herra" mahtoi olla ihan toisenlainen olento, kun ne ihmiset, joita hän oli nähnyt. Tony oli oppinut häntä rakastamaan, häntä ajattelemaan, kuuntelemaan tarkasti sitä kirjaa, joka kertoi hänen elämästänsä; mutta häntä suretti huomattuaan, että hän ei saa nähdä häntä, eikä kuulla hänen ääntänsä, Oliverin lailla. Tonyn sydän oli raskas ja murheellinen.

"Minä en kaiketi saa häntä nähdäkkään siis", sanoi hän itsekseen.

"Et sillä tavalla kuin sinä näet muita ihmisiä", sanoi Oliver. "Välistä näyttää minusta, kun sitä ihmeellistä miestä ympäröisi sellainen tummuus, kuin siinä haudassa, johon hän pantiin kuoltuansa. Mutta hän näkee ja kuulee meitäkin, sen on hän luvannut, kun hän sanoi: 'Katso minä olen kanssanne jokapäivä.' En tiedä, mitenkä toimeen tulisin täällä pienoseni kanssa, jos en olisi varma, että Jesus on kanssamme."

"Minä sanon teille, mitä tahdon tehdä", sanoi Tony hetken ajateltuaan. "Minä rukoilee häneltä katua lakaistakseni, ja jos hän antaa sitä tointa, silloin olen varma, että hän kuulee minuakin. Olisipa hauskaa saada oma luuta ja oma katu! Ajatelkaapa, miten helposti silloin ansaitsisin elatukseni."

Tony oli tätä jutellessaan kääntänyt kasvonsa pois Oliverista. Vanhus tunsi itsensä liikutetuksi ja levottomaksi, jonka vuoksi hän aukasi Testamentin ja luki siitä korkealla äänellä, kunnes hän taas tuli levolliseksi, ja Tony kuunteli ihastuksella.

"Poikaseni", sanoi Oliver, kun Tony alkoi lähteä, "missä sinä makaat öillä?"

"Missä milloinkin, missä ei vaan tuule kovasti; kylmä on nyt öillä, hyvin kylmä. Mutta minun täytyy kestää vielä vähän aikaa; vakinaisen asunnon ottaminen tulee niin kalliiksi".

"Minä olen ajatellut", sanoi Oliver, "että sinä saisit vuoteen minun tiskini alla; olisihan se paljoa parempi sinulle. Olen kuullut sanottavan, että yhteen syydetyt sanomalehdet ovat yhtä lämpimät kun peite, ja eipä haittaisi koetella sitä."

Tonyn makuusija oli pitkän laatikon näköinen; kaksi, kolme kovakuoriaista mateli hitaasti esiin, kun valo kohtasi heitä, ja tomuiset hämmähäkinverkot koristivat sen jokaista kulmaa. Mutta Tonystä oli se niin erinomainen makuusija, että hän tuskin uskoi kuulleensa oikein, kun Oliver tarjosi sitä hänelle. Hän katsoi ukon kasvoihin terävällä, kysyvällä silmäyksellä, sillä hän oli vakuutettu, että ukko ainoastaan suottaili hänen kanssansa. Mutta vanhus oli tarkoittanut täyttä totta, ja sanaakaan sanomatta kämpi Tony alas siihen hajotetulla paperikasalla, veti takkirepaleensa korvilleen ja käänsi päänsä ett'eivät hänen kyynelensä olisi näkyneet.

Muutaman minuutin kuluttua tunsi hän vanhan maton levitettävän peitoksensa; Tony vaikeni ja oli nukkuvinansa, sillä hän ei voinut löytää sanoja osoittaaksensa kiitollisuuttaan, ja Oliver ei kuullut niitä katkaistuja huokauksia ja nyyhkimisiä, jotka kohosivat pojan rinnasta, kunnes uni sulki hänen silmänsä.

Kahdeksas luku.

Ei kukaan livertele ukolle.

Jo oli muutamia viikkoja kulunut, eikä vieläkään Tony ollut saanut katua lakaistakseen; hän alkoi pelätä, että Oliverin herra pettääpi hänet. Koska hän edelleenkin makasi tiskin alla, kuuli hän usein ukon puhuvan ääneen näkymättömälle ystävälleen, kun hän istui poltellen piippuansa; joskus hiivi Tony hiljaan ovelle ja näki silloin, kuinka Oliver tupakoituaan lankesi polvillensa ja kätki kasvonsa käsiinsä.

Mutta Tony ei ymmärtänyt tämän tarkoitusta, ja vaikka rukouksensa työnsaannista ei tullut kuulluksi, niin sitenkin hän, miten oli oppinut, seurasi Oliverin esimerkkiä ja lankesi polvillensa tiskin taakse, kuiskaellen alituisesti rukouksia työnsaannista. Tosin oli hänen elämänsä nyt suloisempi, kuin koskaan, sillä hän ei tarvinnut milloinkaan nälkäisenä nukkua jonkun kohtelemattoman koville rapuille; mutta se oli Oliver, joka tätä toimitti hänelle — eikä Oliverin Herra.

Sen verran kun Tony ymmärsi ja käsitti, ei Herra Jesus ollut hänestä pitänyt mitään lukua; ja vaikka hän ensin tunsi vihastuvansa siitä, lauhtui vähitellen hänen tunteinsa kärsiväiseksi suruksi, joka kuitenkin heti muuttui välinpitämättömyydeksi.

Oliverille oli suureksi hyödyksi, että oli tarjonnut sille yksinäiselle pojalle suojaa kodissansa. Tony heräsi aina varhain aamuilla, ja jos satoikin, juoksi hän noutamaan sanomalehtiä, ennen kun meni hankkimaan itselleen ravintoa kaduilta. Hän koki tavallisesti olla poissa Oliverin ruoka-aikana, sillä hän oli huomannut, että vanhuksen sisääntulot tuskin riittivät hänen itsensä ja Dollyn ylläpitämiseksi. Välistä näki Tony hänet seisovan tiskin laatikon ääressä ja miettiväisesti pudistellen päätään lukevan sisääntulojansa. Kerran kun Tony oli saanut hopearahan, äärettömän oivallisesta sattumuksesta, pudotti hän sen, melkein rikoksen tunnolla, tiskin läven läpi kassalaatikkoon. Mutta Oliver tuli niin hämmille löydettyään hopeakolikon vaskilanttien seasta, että Tonyn täytyi tunnustaa sen tulleen häneltä; "lämmin asunto äskeisillä kylmillä öillä olisi maksanut enemmänkin", sanoi Tony anoen anteeksi.

"Ei, ei! Tony", sanoi Oliver; "sinähän oletkin minulle suureksi hyödyksi; sinä noudat sanomalehteni ja kävelet ulkona kauniilla ilmalla pienen lemmetyiseni keralla; minun pitäisi maksaa sinulle."

"Tallettakaa sitä sitten Dolly", sanoi Tony häveliäästi ja pisti kolikon Dollyn pikku käteen.

"Kiitos, Tony", vastasi Dolly. "Tony saapi monta muiskua Dollylta."

Tämä näytti Tonysta olevan aivan suuri palkinto; hän lankesi polvilleen tytön eteen vastaanottamaan palkintoansa. Hän ei ollut saanut yhtään muiskua keneltäkään äitinsä kuoltua. Mutta Oliver ei ollut vaihtoon tyytyväinen, vaikka hän hellästi veti pois Dollya ja salli rahan olla hänen kädessään.

"Sinä voit ostaa itsellesi sillä luudan, Tony", sanoi hän.

"Oh, minä olen luopunut sitä rukoilemasta", vastasi Tony nulosti, "eipä hän ole koskaan kuullut rukouksiani, tahi, jos hän on niitä kuullut, ei hän ole niistä vähintäkään pitänyt lukua; siis ei se maksa enään puuhata sitä."

"Mutta ehkäpä sinä juuri olet saanut tämän rahan ostaaksesi itsellesi luudan, ja jos kuulustelet, ehkäpä saat kadunkin puhdistaaksesi. Ethän sinä milloinkaan ole saanut niin paljon rahaa kerrallaan, vai kuinka?"

"En, en milloinkaan", vastasi Tony. "Eräs pitkä, vakavan näköinen herra antoi minulle hopea-rahan, kuin pidin hänelle hevosta raastuvan luona. Hän sanoi, että minun pitää se käyttää hyvästi; kyllä minä hänet kohta tuntisin, jos näkisin."

"Sinun pitää siis ostaa sillä luuta", sanoi ukko katsellen Dollyn kovasti ummistettua kättä.

"Älkää ottako rahaa häneltä", huudahti Tony; "antakaa olla, saanhan minä toisen; minä en koskaan luullut teidän Herranne sillä tavalla minulle lautaa antavan. Minä ajattelin sen tulevan oikopäätä."

"No", sanoi Oliver hetkisen mietittyään, "minä annan sinulle rahaa luutaa varten. Minun tarvitsee vaan jättää tupakoimiseni muutamaksi illaksi, siinä kaikki. Se ei tee mitään, Tony."

Tonyn mielestä tämä ei ollut mikään erinomainen kieltäytyminen, sillä hänellä ei ollut mitään ajatusta tupakoimisen hauskuudesta; mutta illalla maata pantuaan kuuli hän Oliverin puhuvan itsekseen sisällä; hän nousi sentähden ylös ja hiivittihe ovelle katsomaan vanhusta. Ukko istui nojatuolissaan piippu hampaissa, mutta siinä ei ollut tupakkaa, ja hän puhui innokkaammasti kuin muulloin näkymättömälle seuralaiselleen.

"Rakas Herra!" sanoi hän. "Minä tahdon mieluisasti tehdä kymmenen kertaa enemmän sinulle. Sinä olet sanonut: 'Mitä te teette yhdelle näistä pienimmistä veljistäni, sen te teette myös minulle.' Tony on eräs sinun pieniäsi. Ah, Herra! anna hänelle työtä ja opeta häntä tuntemaan itseäsi. Kuule rukoukseni!"

Tony ei kuullut enempää, hän hiivi takaisin vuoteellensa ja uusi toivo täytti hänen mielensä. Hän uneksi hopeakolikosta, jonka hän sai, ja herrasta, joka antoi sen hänelle, ja Dollystä, joka osti ihmeellisen luudan, mikä lakasi itsekseen.

Vanha Oliver istui vieläkin pitkän tunnin puhuen puoli-ääneensä, sillä tavallinen väsymisensä ei tullutkaan hänelle tänä iltana. Lähes viisi kuukautta oli nyt kulunut siitä, kun Dolly tuli hänen luokseen, ja hän tunsi, miten näkönsä ja kuulonsa heikkoni heikkonemistaan. Hänen kituliaisuutensa ei ollut vielä niin suuri, että hän joutuisi muille kuormaksi; kuitenkin oli sekin aika tuleva, siitä oli hän vakuutettu. Dollyn vaatteet huononi huononemistaan; hänellä oli tuskin ainoatakaan eheää vaatepukua. Ja ei hän eikä Dolly voineet mitenkään sitä auttaa. Sisarensa Charlotta oli ollut kauan käymättä hänen luonaan; hän puolestansa oli, iällisyyden tavallisesta hitaisuudesta, päivästä päivään lykännyt kirjoittamisen hänelle Susannan matkasta ja Dollystä, joka oli jätetty hänen huostaansa.

"Minun täytyy huomenna kirjoittaa", sanoi Oliver sänkyyn käydessään.

Yhdeksäs luku.

Uusi luuta.

Seuraavana päivänä hajotti suopea joulukuun aurinko niitä sumuja, jotka kauan aikaa olivat sijoittuneet sen suuren kaupungin yli. Kauniin ilman tähden ehdoitteli Tony, että hän ja Dolly menisivät hetkeksi ulos kävelemään, ja ukko sangen mieluisasti tyydytti heidän halunsa, kun hän sitte luuli saavansa häiritsemättömässä hiljaisuudessa kirjoittaa sisarelleen. Mutta Dolly ei ollut niin iloinen kuin tavallisesti; päinvastoin oli hän vakava ja ääneti, ja kun Tony luuli häntä väsyttävän, istuutui hän eräälle rapulle, otti tytön polvellensa puhuakseen hänelle sitä ihmeellistä unta, jota oli nähnyt itsekseen lakaisevasta luudasta. Sittekin oli Dolly yhtä äänetönnä ja umpimielisenä ja istui hetken, pieni päänsä käden nojassa, ja tarkasteli kihinää kadulla.

"Dolly tahtoo ostaa luudan", sanoi hän viimein, "suuren, suuren luudan, ja äidinisän pitää taas polttaa piippuansa iltasilla. Dolly on kohta iso tyttö ja pitää olla sievä tyttö kunnes äiti tulee takaisin. Tule, ostakaamme iso luuta, Tony."

Tony koetti tosin saada häntä päätöstänsä muuttamaan, vaan turhaan. Hän osoitteli hänelle nukkiakin puodin ikkunassa, mutta tyttö pysyi järkähtämättömänä. Vihdoin täytyi Tonyn myöntyä hänen tahtoonsa.

Dolly oli nyt taas ilosa ja tyytyväinen ja hyppeli keveästi Tonyn sivulla, kun he kävivät edelleen kadulla etsien puotia, jossa luutia löytyisi myytäväksi.

Runsaan tunnin kulkivat he ympäri kaduilla löytämättä mitä etsivät, ja siten vähitellen poikistuivat niiltä kaduilta, joilla pidettiin enemmän liikennettä. Viimein tulivat he suurelle, avoimelle paikalle, jossa joukko ihmisiä, kauniin aamun viehättämiä, käveli edestakaisin. Tony keksi heti erään luutapuodin. Pienen seuralaisensa kanssa menivät he sisään, ja Tony osti ison luudan, oikein aika hyvän luudan, kuten luuli, sillä hän valitsi tarkoin ja huolellisesti ennenkun kauppa syntyi. Riemastuneena viskasi hän luudan olalleen ja suunnitti matkan kotiinpäin.

Kun molemmat lapset vilkkaasti keskustellen astuivat edelleen, huomasi Tony pienen tyttösen, noin yhden ikäsen Dollyn kanssa, joka veti puoleensa hänen tarkkaavaisuuttansa.

Lapsi ja eräs vanhanpuolinen rouvasihminen, luultavasti hänen äitinsä, seisoivat kadunkulmassa ja silmäilivät suruisesti toiselle puolelle leveää, eilisen päivän runsaasta sateesta likautunutta katua. He olivat hyvästi puettuja, ja pikku tytöllä oli uudet pieksut jalassa, joiden likautumista hän nähtävästi pelkäsi.

Vähän aikaa katseli Tony heitä, mutta sitten meni kohta heidän luokseen, taluttaen Dollya kädestä.

"Jos Te, rouva, katsotte hoidokastani", sanoi hän, "minä kannan sen pienen tyttösen kadun ylitse. Älkää pelätkö, minulla on vaan jalat likaiset, ja tytön minä kannan varuisasti."

Sekä rouva että lapsi silmäilivät kysyväisesti Tonya. Hänen kasvonsa olivat kalveat ja laihat, mutta niissä ilmausi suloinen hymyily, ja hän katseli suopeasti molempia lapsia.

Vallasnainen otti Dollya kädestä ja nyykkäsi pikku tytölleen, Tonyn sitä kantaissa kadun poikki; hän odotti kunnes poika tuli takaisin Dollyn luo. Sitte otti hän kukkaronsa ja pisti lantin hänen käteensä.

"Minä kiitän teitä, rouva", sanoi Tony, "vaan enhän minä sen vuoksi sitä tehnyt; olen ainoastaan hakenut katua, lakaistakseni sitä puhtaaksi kulkevaisia varten. Minä ja Dolly ostimme sen vuoksi tämän luudan, ja nyt juuri katselen sopivaa paikkaa lakaistakseni."

"Silloin pitäisi sinun pysähtyä aivan tähän", sanoi rouvasihminen.

Se näytti todellakin olevan hyvä paikka puhdistettavaksi. Siinä oli katuristeys, ja hyyrivaunujen asemapaikka sitä lähellä. Paljon ihmisiä kulki tässä edestakaisin, ja tie oli sangen likainen. Tony pyysi eräältä ajurilta pienen heinätukon Dollyn istumasijaksi; itse työskenteli hän ahkerasti melkein iloisena siitä, ett'ei luuta lakaissut itsekseen, miten oli uneksinut. Pian oli hän lakaissut käytävät niiden likaisten katujen poikki, ja piti sitte niitä puhtaana pari tuntia.

Nyt oli kello kaksitoista, ja Dollyn päivällinen piti olla valmisna ennen heidän kotiin tuloansa, jos vanha Oliver ei ollut sitä unhottanut. Tonysta oli se kuitenkin suuri vahinko heittää uusi työnsä niin aikaiseen. Useimmat sivukulkiat eivät tietysti olleet häntä huomaavinaan, mutta hän oli kuitenkin jo ansainnut monta lanttia rouvasväeltä, jotka olivat ulkona aamukävelyllä, ja Dolly oli oikein levollisena päiväpaisteessa. Tony omitti hänelle työskennellessään kaikkea huomaavaisuutta, miten vaan voi.

Nyt oli siis alku tehty. Luuta ja katu olivat hänen omansa, ja Tonyn sydän tykytti uljuudesta ja ilosta, kun hän kantoi pikku Dollya kotiin. Hän päätti jättää puolen aamusaaliistaan velkansa suoritukseksi Dollylle. Vai antaisiko hän hänelle kauniin nukin takaisin maksun asemesta; - sen nukin pitäisi olla puettu kuin todellinen prinsessa.

Kymmenes luku

Täti Charlotta tulee.

Juuri kun vanha Oliver istui ja nojautui tiskillensä aikoen kirjoittaa Charlotalle, seisoi kokonaan odottamatta sisar ihka elävänä hänen edessään. Hän oli, miten tavallisesti, puhtaasti ja hienosti puettu, ja kantoi käsivarrellaan pienen laukun, sisältävä muutamia tuoreita munia ja erilaisia, suorastansa maalta tuotuja talvihedelmiä. Oliver tervehti häntä tavallista suuremmalla mieltymyksellä ja vei hänet heti sisään pikku kammariinsa. Charlotan virkkusilmä keksi silmänräpäyksessä leikkikaluja ja lapsen vaatteita, ja ennenkun Oliver ennätti virkkaa sanaakaan, oli hänellä jo pikku hame käsissä, ja tarkasteli sitä suurimmalla kummastuksella ja epäluulolla.

"Veli James!" huudahti hän ja hänen kysyvä äänensä kirkasna tunkeutui ukon korvaan; "mitäs maailmassa tämä merkitsee?"

"Se on minun pienen Dollyni", vastasi vanhus nopeasti, "Susanna-raukan pikku-tytön; hän itse on seurannut miestänsä Indiaan, sillä nuori Raleigh on ruvennut sotapalvelukseen, ja he ovat jättäneet pikku tyttönsä minun, hänen äidinisänsä, huostaan. Tyttö tuli heti tänne sinun viime terveisillä olosi jälkeen."

"No, mitäs pitää sanoa!" huudahti sisar, laskeutuen tuolille ja pidellen vielä pientä hametta kädessään.

"Minä olen saanut kaksi kirjettä Susannalta", jatkoi veli vapisevalla äänellä. "Minä ne luen sinulle. Lapsi on oikein pikku lemmetyinen; hän on minulle rakkaampi kuin ruskein kulta, ja minä iloitsen sinun tänne tulostasi, sillä hänen vaatteensa tarvitsevat laittamista. Minä olin juuri kirjoittamaisillani sinulle kaikista näistä seikoista kun sinä tulit."

"Luulinpa sinun ottaneen luoksesi jonkun katupennun", sanoi Charlotta kevennetyllä huokauksella.

"Ei, ei! hän on oma pieni tyttäreni tytär. Sinä saat kuulla Susanna raukan kirjeet, ja silloin ymmärrät kaikki! Ennemmin luopuisin tuhannesta markasta, niin, ennemmin koko maailmasta kuin tästä lapsukaisesta."

Oliver osasi Susannan kirjeet ulkoakin ja ei siis tarvinnut lasisilmiä eikä selvää päivää lukeaksensa niitä. Charlotta kuunteli nyykytellen, tunnon-ilmaus kasvoilla, ihmettely huulilla.

"Se oli sangen älykkäästi Susannalta", muistutti hän, "kun sanoo, että täti Charlotta pitää vaarin lapsesta. Niinpä tosin teenkin, niin. Se oli sangen älykkäästi Susannalta. Kuka taitaa paremmin hoitaa lasta kuin minä, joka olen alin-omainen avunvara paikkakuntamme ylhäisimpäin tykönä. Kylläpä minä katson, ettei tyttö saa kasvaa hoidotta ja kuritta. Vaan missä se rakas lapsi on, James veikko?"

"Hän on saanut käydä vähän ulkona aamusilla, kun on ilma niin kaunis."

"Eihän se lie yksin luullakseni? Ken on hänen kansaansa? Viisi vuotiaan lapsen ei pitäisi koskaan mennä Lontoon kaduille, ei ainakaan yksin. Hän voipi tulla yliajetuksi tahi monella muulla tavalla vahingoitetuksi."

"Oh, se ei ole vaarallista tällä kertaa, sillä hänen kanssansa on joku, johon täydellisesti luotan", vastasi Oliver.

"Kuka siis?"

"Eräs poika", vastasi Oliver jotenkin sekaisesti. "Eräs poika", matki sisar hirmua osoittelevalla äänellä. "Mikä eräs poika?"

"Hänen nimensä on Tony."

"Mistä hän on? Tiedätkö onko hän vakava ja säädyllinen?" jatkoi hän kiinnittäen silmänsä Oliveriin sillä tavalla, ettei ollut tyyntä toivominenkaan.

"Sitä en tiedä, rakkahani", vastasi Oliver heikolla äänellä.

"Mitäs sanot? Etkös tiedä missä poika asuu?"

"Hän asuu tässä", änkytti ukko; "kumminkin öillä; hän makaa tiskin alla, mutta hakee itselleen ravinnon kaduilta."

Charlotta jäi mykäksi kummastuksesta.

Hänen veljensä oli arvossa pidettävä mies, joka oli nähnyt parempia päiviä, ja jonka sisar oli ollut ompeliattarena etevimmissä perheissä, tämä veli oli kuitenkin niin välinpitämätön kaikissa sovitteluissa, että hän piti omassa huoneessansa halpaa katupoikaa, kerjäläistä, kukaties varasta, tahi muuta veitikkaa. Ja saman katon alla, kun tämä katupoika, piti Susannan pikku tytön oleskella. Se lapsi, jonka tapoja ja käytöstä hänen piti valvoa, eli alituisessa kumppanuudessa halvan ja paheellisen pojan kanssa.

Mitä Charlotta olisi sanonut saatuansa taas puheenlahjan, on tietämätöntä, sillä siinä tähdellisessä silmänräpäyksessä palasi Tony parka, Dolly ja uusi luuta käsivarrellaan.

"Äidinisä, äidinisä, mepä ostimme suuren, suuren luudan", huudahti Dolly juosten puotiin huomaamatta vieraan läsnäoloa, "ja Tonyn kanssa lakaisimme suurta katua ja saimme paljon, paljon rahaa."'

Hän vaikeni äkkiä, sillä hänen silmänsä kohtasivat vieraan; mutta täti Charlotta oli kuullut kyllin. Hän kohosi suurella arvoisuudella tuolilta ja aikoi kiivaasti puhua Tonylle, kun vanha Oliver keskeytti häntä.

"Charlotta", sanoi hän, "Tony on hyvä poika ja sangen avulias minulle; minä en voikaan lähettää häntä luotani. Hän on eräs Herran pienistä, jotka löytyvät levitettynä ympäri tätä suurta kaupunkia, isätönnä ja äititönnä, ja minun pitää tehdä kaikki mitä voin hänelle. Ei se paljon ole; ainoastaan vuode tiskin alla ja leipäpala silloin tällöin. Senpä hän maksaakin rakkaudellaan, jota osoittaa Dollylle. Tonyn tahdon pidättää luokseni, Charlotta."

Vanha Oliver puhui niin vakaisesti, että hänen sisarensa vaikeni. Hän otti pienokaisen Tonyn käsivarrelta ja katseli poikaa silmäyksellä, joka saattoi Oliverin aivan hämmille ja alakuloiseksi; mutta naisen silmät tulivat leppeämmiksi ja ankara tunnonilmaus hänen kasvoiltansa kohta katosi.

"Osaatko sinä lukea tahi kirjoittaa?" kysyi hän kiivaasti.

"En", vastasi Tony.

"Ja oletkohan oppinut hyviä tapoja? Ei sinulla ole kenkiä eikä hattua, sinä olet repaleinen ja taitamaton; siis ei sinun sovi olla yhdessä tämän pienen tytön kanssa. Jos hänen äitinsä näkisi hänet kulkevan ympäri paljasjalkaisen ja paljas-päisen pojan keralla, musertuisi hänen sydämensä, se, on varma. Jos sinä sentähden toivot pysyä täällä minun veljeni, herra Oliverin, ja tämän tyttösen, mamselli Dorothea Raleighin luona, täytyy sinun hankkia pukimet itsellesi. Sinun pitää oppia puhumaan hyvästi ja käyttäymään hyvästi. Minä tulen kuukausittain takaisin. Jos sinulla silloin ei ole mitään jaloissasi eikä päässäsi, otan minä pienen tytön kanssani maalle, asuntooni, ja sinä et saa koskaan häntä enään nähdä. Ymmärrätkö?"

"Kyllä", vastasi Tony kumartaen myöntävästi.

"No, nyt saat mennä", jatkoi pikainen, vanha nainen; "minä tosin en ole kovin ankara sinulle, mutta tämän pienokaisen on hänen äitinsä jättänyt minun hoitooni, ja sinä saat luvan tehdä niinkuin sanoin, muutoin otan tytön kanssani kotiini. Ota luutasi ja mene, ja älä ajattelekaan ottaa pienokaista kanssasi, kun menet ulos katuja lakaisemaan. — Eihän mokomaa ennen ole kuultu. — Noinikään, mene."

Tony hiivi pois suruisena. Hän oli palautunut iloisena ja urheana, väsymyksestään huolimatta. Ja juuri silloin, suurimman ihastuksensa aikaan, nämät kovat sanat!

Luuta olalla meni hän hitaisilla askelilla jälleen työpaikallensa.

Katu oli täynnä käveliöitä — mutta Tony paralla ei ollut enään halua lakaisemiseen.

Yhdestoista luku.

Varkaiden seassa.

Yö tuli aikaiseen, sillä paksu sumu oli jo jälkeen puolisen asettautunut Lontoon kaduille ja torille. Tony laskeusi kadulle ja pani luudan päänsä alle. Juuri siinä, jossa hän nyt unta odotellen venyi, oli muudan tunti sitten Dolly istunut päiväpaisteessa ja katsellut häntä, kun hän lakasi. Kuinka toisin nyt! Tyttö oli häneltä iäksi päiväksi kadonnut, sillä hän ei aikonut mennä koskaan vanhan Oliverin huoneesen, eikä tavata sitä hirmuista vanhaa, naista. Hänellä ei ollut mitään muuta jälellä, kun mennä entiseen elämäänsä ja hakea vanhan pesäpaikkansa; hän kauhistui sitä ajatellessaan. Hänen paperiläjänsä tiskin alla, missä tuima tuuli ei häntä saavuttanut, leijoili hänen mielessään, ja kyynelet tulivat silmiinsä. Mutta tänä yönä ei hän kumminkaan tarvinnut ulkona maata, sillä hänellä oli muutamia lanttia säilössä ryysyisen taskunsa eheimmässä kulmassa. Hänellä oli varaa maksaa yösijasta, ja hän hyvin tiesi, mistä se oli saatava.

Noin kello kymmenen aikana ohjasi hän kulkunsa erääsen kellari-ravintolaan, jossa yökortteeri oli saatavana muutamalla pennillä. Sydämensä oli raskas, ja vihollisensa häntä harmitti. Hän ikävöi suuresti Dollya nähdäkseen. Kellarin ovella seisoi hän empien, mennäkö sisään vai ei, sillä hän ei ollut moneen aikaan majaillut semmoisessa paikassa, siis tunsi itsensä melkein vieraaksi siellä. Ilman sitä oli hän ennen potkittu, lyöty ja pois-ajettu sieltä, vieläpä oli usein tapellutkin siellä suurempain poikain kanssa. Nykyään oli hän outo semmoiseen kohtelemiseen.

Miten erilainen olikaan tämä asunto sitä tyyntä, rauhallista kotia vastaan, missä Dolly joka ilta taivutti polvensa äidinisänsä vieressä ja rukoili hänen edestään; hän mainitsi aina Tonynkin nimeä lapsellisissa rukouksissaan.

Hän ei koskaan, ei koskaan enään saa häntä kuulla; ei koskaan nähdä vanhaa Oliveria istumassa nojatuolissaan, polttamassa pitkällä piipullaan ja puhumassa kummalliselle näkymättömälle Herralleen. Ah, hän ei koskaan enään saa kuulla puhuttavan Kristuksesta, joka tahtoi olla hänenkin ystävänsä, sillä Herra Jesus Kristus ei milloinkaan voinut tulla niin huonoon paikkaan kuin tämä, mikä nyt oli hänen ainoana kotinansa. Herra oli varmaan antanut hänelle luudan ja kadun, saadaksensa työskennellä, mutta siinä kaikki. Hänen täytyi nyt hoitaa itseänsä ja kieltäytyä, jos mahdollista, pahuudesta, vaan jos ei sitä tainnut, olipa oiva tilaisuus tulla varkaaksi, ikäänkuin se näppärä "Koira-Tommi", joka kerran varasti kellon itse viskaaliltakin.

Tämä nuorukainen olikin ensimmäinen, joka tervehti Tonya, kun hän kauan mietittyään hiivi sisään, ja hän aikoi heti ottaa Tonya kädestä. Tony oli kuitenkin ylen suruinen siitä huolimaan tahi Tommin ystävällisyydestä lohdutusta nauttimaan. Hän mateli pimeimpään nurkkaan, minkä löysi ja ojentihe laattialle laitetulle ohuelle olkivuoteelle, mutta nukkua hän ei voinut. Pojat jupakoivat keskenään, ja vanhimmat niistä, jotka tahtoivat maata, kiroilivat ja riitelivät. Sitten seurasi niin kiivas taistelu, että kaikki kellariin keräytyneet henkilöt, paitsi Tony, kokoutuivat poikain ympäri, ilostuttivat heitä korkealla huudolla ja rähyllä. Melu kesti aina kauas aamuyöhön, ennenkun lepo ja hiljaisuus sai sijansa, ja silloin vaipui Tony herkkään ja levottomaan uneen. Hän uneksi vanhasta Oliverista ja Dollysta. Vihdoin heräsi hän kyyneltulva kasvoillansa. Hän nousi ennen muiden heräämistä ja meni ulos Joulukuun-aamun raittiisen ilmaan.

Niin kului päivä päivän, yö yön perästä. Tony perehtyi perehtymistään vanhain kumppaneinsa seassa. Hän alkoi tarkkaavaisesti kuunnella taidokkaan "Koira-Tommin" kertomuksia, joka opetti, että jos hän olisi ainoastaan kerkeä kädeltä, voisi hänellä olla hyvä ansio helposta työstä; hänen viaton muotonsa, sanoi Tommi, miellyttäisi tuomioistuinta ja saattaisi papin hänen puolellensa, niin että hänelle hyvin kävisi vankeudessakin.

Tony jatkoi kuitenkin vielä kadun lakaisemista ja ansaitsi jotenkin paljon. Sepä riittikin hankkia hänen halvan ravintonsa ja huonon yökortteerinsa kehnoin kumppanein seassa — mutta hän alkoi haluta jotakin muuta.

Jos hän ei voisi tulla hyväksi ja mennä takaisin vanhan Oliverin ja Dollyn luoksi, taitaisipa olla yhtä hyvä tulla varkaaksi, tulla Tommin kaltaiseksi, joka kulki hyvissä vaatteissa, eli oiva lailla, ja jota toiset pojat pitivät arvossa.

Viikko oli kulunut, kun hän jätti Oliverin huoneen. Hän aikoi juuri lopettaa lakaisemisensa ikipäiväksi, kun eräs herra kohtasi hänet ja katsoi terävästi häntä kasvoihin. "Kuules, poikani", huudahti hän, "sinä olet varmaan sama poika, jolle minä tuonain annoin hopearahan, kun pidit hevostani. Minä sanoin silloin, että sinun pitää käyttää sitä hyvästi; mitä sillä olet tehnyt?"

"Minä ja Dolly ostimme sillä luudan, jolla sille olen lakaissut tätä katua."

"Se oli älykkäästi tehty!" sanoi herra. "Kukas se Dolly on?"

"Se on eräs pieni tyttö, josta minä paljo pidän", vastasi Tony syvästi huo'aten.

Hänestä tuntui kun olisi niin pitkä aika kulunut siitä, kun hän puhui Dollystansa, että kaikki tyyni oli jotain kokonaan kadonnutta ajasta ja todellisuudesta. Kuitenkin oli hän raskaalla mielellä sitä ajatellessaan.

"No, tästä saat kolikon lisäksi", sanoi vieras herra. "Se on ihan uusi raha, jolla ei kukaan ole koskaan mitään ostanut. Kas, kuinka kiiltävä se on. Dolly mielistyy hyvin sitä nähdessään."

Pitkän tunnin, sittekun herra oli mennyt matkaansa, piti Tony rahaa kädessään. Hän tarkasteli sitä lampun valossa.

Oi, kuinka Dollyn silmät kirkastuisivat riemusta, jos hän sitä näkisi! Oikeastaan se onkin Dollyn, sillä olihan hän ensimäisenkin rahan hänelle antanut ja saanut siitä kaksikymmentä muiskua. Ja olipa tyttö antanut hänelle rahan takaisin ja pakoittanut häntä sillä luutaa ostamaan, eikä kertaakaan hän ollut saanut penniäkään hänen ansiostansa. Miten hauskaa olisikaan näyttää Dollylle tätä kaunista kolikkoa! Ja kuinka suloista tuntea hänen pienet käsivartensa kaulansa ympärillä, kun hän saa tietää sen tulevan hänen omakseen!

Tony tiesi hyvin, että hän joutuisi vaaraan ja menettäisi kauniin rahansa, jos hän viettäisi yönsä kellarissa; viekas Tommi kyllä tutkisi hänen taskunsa. Varkaalla ei ole ystävää.

Vaan mitä taisi Tony tehdä? Mihin ottaisi hän tiensä?

Kahdestoista luku.

Tonyn palautuminen ja vastaanotto.

Melkein tietämättänsä kävi Tony edelleen kadulla; äkkiä katsahti hän ylös ja huomasi silloin olevansa likellä Oliverin puotia — Dollyn kotia.

Hän tahtoi kumminkin mennä sivuitse, ja jos puodin ovi ei olisi sulettu, aikoi hän kietaista kauniin hopeakolikkonsa räsyyn ja heittää sen puotiin; he varmaan arvaisivat sekä tekiän että syyn tekoon.

Kadulla oli pimeä; ainoastaan eräs lyhty ja kaasuliekit ruokakauppiaan puodista valaisi sitä. Tony hiivi hiljaan edelleen varjossa. Dolly on sänkyyn käymäsillään, ajatteli hän, ja vanha Oliver on tietysti hänen kanssansa kammarissa. Tultuansa juuri vastapäätä ruokapuotia, sykähti hänen sydämensä ilosta: hän kuuli pienen kimeän ilo-huudon ja tunsi seuraavassa silmänräpäyksessä olevansa Dollyn käsivarsien syleiltävänä. Hänen täytyi seurata tyttöä puotiin.

"Tony on tullut kotiin, äidinisä!" huusi Dolly kaikin voimin. "Dolly löysi Tonyn vihdoinkin!"

Dollyn ääni värisi liikutuksesta, ja hän alkoi itkeä pitäen kiinni
Tonysta ett'ei hän menisi pois häneltä uudestaan.

Vanha Oliver itse tuli kiiruusti sisähuoneesta ja laski ystävällisesti kätensä pojan hartioille.

"Mintähden sinä olet ollut meiltä poissa niin kauan, Tony?" kysyi hän.

"Ah, herra", huudahti Tony, "minä olen ollut niin häijy ja niin onneton. Antakaa anteeksi, minä en taida muuta; ette kaiketi nyt antane minun maata tiskin alla, uskon minä."

"Tule sisään, tule sisään", vastasi Oliver hellästi työntäen häntä edellänsä huoneesen. "Minä ja tämä pikku lemmetyiseni olemme joka ilta odottaneet ja vartoneet sinua. Ei sinun niin pitänyt meitä kohdella, poikaseni; mutta nyt emme ilomme tähden torukaan sinua. Charlotta on pikainen, ja hän on hyvin arka huolimattomasta puheesta ja huonoista tavoista; vaan sinä et huoli senvuoksi luulla häntä - kelvottomaksi ihmiseksi; hän ei tunnekaan sinua. Kun minä puhuin, miten sinä jäit yksinäiseksi, ollessasi tämän pienokaiseni ikäisenä, kuinka sinun sitten täytyi omin voimin tulla toimeen, yksinäsi Lontoossa, isätönnä ja äititönnä, itki hän sääliväisyydestä. Niin, hän jätti suurimman munistansa illalliseksi sinulle ja käski sanomaan sinulle hänen sydämelliset terveisensä. Muna on tallella. Sinä saat sen illalliseksi. Dolly, tyttöseni, noudappas pannu."

"Minä en ole niin puhdas, kun toivoisin", sanoi Tony suruisesti. Hän oli ollut hoidotonna viimeisen viikon ja näytti melkeen siltä, kun ensi kerran kohdatessaan Oliveria ja hänen pientä tyttärensä tytärtä.

Pane vettä vatiin ja pese itsesi puodissa minun keittäissäni munaa. Dolly, toimitappas vähän saippuaa ja pyyheliina. Hänestäpä tulee äidinisälle pikku emännöitsiä.

Kun Tony vähän ajan perästä tuli taas huoneesen, näytti hän ihan toisenlaiselta; lika oli poissa, samoin synkkämielisyys ja suru.

Hänestä tuntui, kun olisi hän herännyt pitkästä, tuskallisesta unesta. Täällä oli vanha Oliver, joka himmeistä silmistään lähetti hänelle ystävällisiä silmäyksiä; täällä Dolly, joka leikitellen hyppäeli ympäri entisellään, ja Beppo lisäksi, joka lierutti häntäänsä, siten osoittaen hänelle tervetuliaisia.

Se vanha tuikka nainen ei siis ollutkaan hänen vihollisensa! Hän muisti hyvin hänen varoituksiensa ja päätti Dollyn ja vanhan Oliverin tähden niitä noudattaa.. Hän aikoi oppia lukemaan ja kirjoittamaan; hän aikoi säästää niin paljon kuin mahdollista, voidaksensa ostaa parempia vaatteita, kengät täytyi hänen saada jalkaansa ennen kaikkia, sillä sitä oli se vanha nainen erityisesti hänelle sydämeen painanut. Kaikessa tapauksessa hän ei aikonut koskaan pois juosta tästä kodista, jossa häntä niin lemmittiin ja hoidettiin.

Oliver kertoi, miten Dolly oli häntä odottanut miten hän oli aina juossut ulos ja ovelta katsellut, luullen Tonyn kotiin palautuvan. Puhuipa myöskin, miten hänen Herransa ja Mestarinsa Jesus Kristus vielä enemmin ja hartaammasti odotti, että Tony tulisi hänen luoksensa.

Tony ei täydellisesti käsittänyt ukon sanoja, vaan epämääräinen tunne rakkaudesta, joka ylitsekäypi kaiken ymmärryksen, heräsi hänen sydämessään. Laskeuttuaan pienelle vuoteellensa tiskin alle, nukahti hän tänä iltana yhtä levollisesti kuin se, joka myrskyn mylvinästä ja vasta-tuulen vauriosta, viimeinkin saapuu ikävöityyn satamaan.

Kolmastoista luku.

Uudet saappaat.

Useampia viikkoja kului, ennenkuin Tony sai kokoon niin paljon rahaa, että taisi ajatella uusien kenkäin ostamista, vaikka hän säästi ja näki nälkää hellittämättä, todellisella kieltäytymisellä. Hän ei aikonut ostaa niitä kenkäpuodista; hän tiesi tarkoin mistä kohtuullisella hinnalla voi saada aivan hyviä, josko ei uusia kenkiä. Hän ei saanut olla kovin tarkka; vanhat, parannetut saappaat kelpaisi kyllä aluksi, kunhan vaan onnistuisi saamaan ne ennen kuin täti Charlotta tulee jälleen kaupunkiin. Hän oli sanonut tulevansa Tammikuun lopulle, ja samana päivänä, kun häntä odotettiin, lähti Tony tekemään kauppaansa.

Paikka, johon hän tässä tarkoituksessa meni, oli eräs pieni aukeama eli tori, mihin erityiset kauppiaat olivat asettaneet kaupusteltaviansa tuoleille, pöydille ja vieläpä pieniin laatikkoihinkin. Muutamat myivät romurautaa, eräs vanha vesisilmä eukko, jolla oli vanhoja vaatteita myytävänä, tinki yhden köyhän, laihan vaimon kanssa, joka piteli puolialastonta lasta kädestä. Sangen kylmä ja huikea pohjatuuli viuhkueli kaduilla ja torilla.

Tony meni kauppiaan luo, jolla oli suuri joukko vanhoja kenkiä; vaan vaikka kenkiä oli paljon, oli vaikea niitä pariksi sovittaa, jotta Tony olisi saanut siivon parin. Hän haeskeli ja koetteli; toiset olivat kovin suuria, toiset kovin pieniä, sattuipa pari, jonka oikean jalan kenkä oli sangen hienosta nahkasta, mutta vasemman jalan kenkä oli karkeasta kankaasta. Tony tahtoi kenkäparia, joka näytti jotenkin siistiltä, sillä Dollyn ankara täti oli vievä Dollyn Oliverilta, jos Tony ei olisi säädyllisesti vaatetettu.

Kauppiaan kehoituksesta mielistyi hän viimein erääsen pariin. Saappaat olivat tosin suurenlaiset ja jalat kiekahtelivat niissä suututtavaisesti; mutta mies vakuutti häntä, että "parempainkin ihmisten lapset" pitivät senlaisia, lisäksi niissä oli vielä "kasvamisen varaa." Pohjan keskellä oli toisessa paksu, epätasainen paikka, ja toisen korkko oli vino, mutta vähät siitä, olivathan jalat verhottu.

Kun Tony ei ollut tottunut pitämään mitään jalkineita, oli käynti nyt hänelle tuiki tukalaa; hänestä oli oikein vastus nostaa jalkojansa maasta, kuitenkin oli hän aivan ylpeä uudesta omaisuudestaan.

Olipa hyvin pitkä tie kotiin vanhan Oliverin kadulle, vaan hän ei kiiruhtanut, sillä hän toivoi, että he ennättäisivät juoda teetä ja olla iltaruualla ennen hänen tuloansa. Hän kuleskeli edelleen, uusien, kelvottomain jalkineittensa väsyttämänä, pysähtyen välistä jonkun kauniin puodinikkunan eteen. Hän katseli miten lyhtyjen sytyttäjät sytyttivät lyhtyjä ja miten kaasu valaisi puotia. Silloin kuuli hän äkkiä suuren tornikellon lyövän kuusi. Siis oli ruokaileminen vanhan Oliverin luona loppumaisillaan; joutuisasti pyörähti hän sentähden eräälle poikki-kadulle, joka lyhyempää tietä veisi hänet kaivattuun kotiinsa. Viimein alkoi hän juosta niin kovasti kuin vaan uudet, tavattomat jalkineensa sallivat. Kauan ei kuitenkaan viipynyt, ennenkun lankesi pahasti katuvierustalta; hän oli sattunut polkemaan appelsiinin kuorelle ja siltä luihkahtanut.

Vähäksi aikaa joutui hän tainnoksiin; sitte nousi hän istualleen ja alkoi hieroa otsaansa: Sillä takakadulla, jolla hän nyt oli, oli aivan hiljainen ja vähäinen liikenne, sillä sinne oli tiloitettu enimmäkseen makasiinia ja kauppatavarain säiliöitä, ja melkein kaikki ne huoneet olivat nyt suletut.

Tony nousi viimein seisoalleen jatkaaksensa matkaansa; mutta kimeä kiljahdus kivusta pääsi hänen huuliltansa ja kaikui korkeasti ja kamalasta siinä kolkossa solassa. Hän lankesi uudelleen kivitökselle tykkänään vapisevaisna ja raskautettuna, ja kylmä hiki kohosi hänen otsallensa. Mitä oli hänelle tapahtunut? Mistä tuli se ett'ei hän voinut astua? Hän riisui uudet saappaansa ja koetti kerran vieläkin, mutta seuraus ei ollut parempi. Hän tunsi tuskauttavan kivun koettaessaan nojata jalkaansa.

Kuitenkin pyrki hän eteenpäin. Jos ei hän menisi kotiin, luulisivat he hänen taas paenneen, peläten Dollyn tätiä.

Näissä ajatuksissa alkoi hän ryömiä edelleen käsillään ja polvillaan, äännähdellen kivusta ja vetäen jalkaansa perässään. Hän huomasi kuitenkin ei voivansa kauas tulla sillä tavalla. Entä jos hänen pitäisi maata koko yön kovalla, kylmällä kadulla. Sehän oli hyvin mahdollista, sillä hän muisteli ei koskaan nähneensä poliisia näillä taka-kaduilla, ja että joku muu kävelisi siellä, oli tuskin luultava.

Häntä alkoi vilustaa, sillä aurinko oli jo laskeutunut, kun hän ryömi purskuvassa liassa. Jäisikö hän ulos koko yöksi, sortuisi hän kivusta ja kylmästä.

Mutta jos se oli totta, mitä vanha Oliver niin usein sanoi, että Herra Jesus Kristus rakasti häntä, ja että hän aina oli rakastettuinsa kanssa, ei hän silloin ollutkaan yksin ja avutonna, eipä tällä kolkolla kadullakaan, kylmän, pimeyden ja talvis-illan kamaluuden piirittämänä. Oi! jospa hän vaan tuntisi Kristuksen käden koskettavan itseänsä, kuulisi hiljaisimmankaan kuiskauksen häneltä, keksisi pienemmänkään vilahduksen hänen kasvoistansa. Vaan ehkäpä se olikin hän, joka autti häntä ryömimään edelleen enemmän käytäville kaduille, joita hän näki loitompana, vaikka tuska pani hänet melkein huumeuksiin.

Viimein tuli kipunsa tykkänään kärsimättömäksi, hän vetäysi erään suuren portin varjoon, ryömi nurkan alle ja huutaen ristissä käsin: "Oi, Herra Jesus Kristus, Herra Jesus Kristus!" vaipui hän maahan uupuneena. Hänen jäsenensä, jäykistyivät, silmänsä sammuivat.

Silloin kuuli hän kiiruisia askeleita, ja eräs, jota hänen vettyneet silmänsä eivät nähneet, pysähtyi hänen kohdallensa, kyyristyi ja tarttui hänen käsivarteensa.

"Oh", sanoi ääni, joka hänestä tuntui ennen kuullulta, "sinähän se oletkin minun pieni kolikkopoikani, joten nimitän sinua; miksi istut täällä kylmässä yössä?"

"Minä olen lankennut ja loukannut itseni", vastasi Tony heikosti.

"Mikä sinulta on loukkautunut?" kysyi vieras. "Sääreni."

Tuntematon kyyristyi ja koetteli Tonyn säärtä. "Taittunut", sanoi hän itsekseen.

"Poikaseni, missä on kotisi?"

"Minulla ei olekaan omaa kotia", vastasi Tony vielä hiljemmin kuin ennen.

Hän tunsi eriskummaisesti kangistuvansa ja tuli kielettömäksi.

Herra riisui päällystakkinsa, kääri sen hänen ympärilleen ja asetti hänet niin, ett'ei hänen tarvinnut nojautua vahingoitetulle säärelleen. Sitte juoksi hän kadulle, etsi hyyrivaunut ja nosti Tonyn niihin. Itse istuihe hän sen sairaan pojan viereen, ja aika kyytiä vierivät vaunut pois.

Neljästoista luku.

Sairashuoneessa.

Tony kipua kärsiessään tuskin tiesi mitä oli hänelle tapahtunut. Hän tiesi vaan joutuneensa suureen saliin, ja että pari, kolme henkilöä, joiden kanssa hänen uusi ystävänsä innokkaasti keskusteli, tuli häntä katsomaan.

"Minä, tiedän, ett'ei teidän tarvitse tämänlaisiin tapaturmiin käydä käsin; vaan mitäpä tekisin pienokaiselle, kun hän ainoastaan kykeni sanomaan, että hänellä ei ole kotia ensinkään? Onhan teillä, näen mä, muutamia sänkyjä joutilaana, ja minä maksaisin kaksinkertaisesti — jos olisi tarvis — mieluisammin, kuin pois veisin hänet. Sanotteko, tohtori, ett'ette toki epää sairaani vastaanottamista?"

"En epää, herra Ross", vastasi hyvänsävyinen ääni; "vaan saattakaamme poika sänkyyn."

Tony tunsi itseään kannettavan rappuja ylös suureen huoneesen, missä oli useita sänkyjä ja jokaisella sänkytyynyllä pienet kalveat kasvot. Kauempana huoneessa oli eräs joutilas sänky, johon Tony pantiin, sittekun hänen siniseksi paleltunutta ruumistansa verhoomat repaleet oli riisuttu. Hänen vasta-ostetut saappaansa olivat poissa; ne oli hän unhottanut makasiinin rapuille, mistä herra Ross hänet löysi. Kätensä ja polvensa olivat rikkinäisinä, koska hän, astumiseen kykenemättömänä, ryömi kylmällä epätasaisella kivitöksellä.

Pelkkiä ystävällisiä kasvoja, jotka säälien silmäilivät häntä, oli Tonyn vuoteen ympärillä, ja se herra, joka hänet sinne saattoi, puhui sydämellisesti ja lohduttavaisesti hänelle: "Poikaseni", sanoi hän, "sinä olet taittanut sääresi langetessasi; vaan tämä tohtori, minun ystäväni, auttaa sinua. Hänen täytyy nyt lastoittaa sääresi, ja se koskee kipeästi vähän aikaa; mutta sinä kyllä kärsit sitä kuin mies, tiedän minä."

"Niin teen", mutisi Tony, "mutta saankohan astua sitte?"

"Sitä et saata, vaikkapa sinulle luvattaiskin", vastasi herra Ross hymyten. "Muutamia viikkoja viipyy ennenkun tulet niin terveeksi, jotta saatat astua. Mutta älä ikävöitse, täällä tulet toimeen kuin prinssi."

"Mutta minun täytyy mennä, herra, minun täytyy", huudahti Tony nousten seisoalle — ja lankesi taas kiljahtaen kivusta.

"Kotona ovat nyt Dolly ja herra Oliver, ne luulevat, että minä uudestaan pakenin; ja minä kokisin kaiken maailman tähden tulla takaisin! He odottavat minua, he ovat rauhattomat minun tähteni. Ah, Dolly, Dollyseni!"

Tony puhui niin hätäisesti, että herra Ross'in hymyily kokonaan katosi, ja taputtaen häntä päähän sanoi hän vakaisesti: "Jos sinä sanot minulle, missä tuttusi asuvat, toimitan minä heille tiedon tästä tapauksesta; he saavat tulla huomenna tervehtimään sinua jos siksi paranisit, että jaksaisit puhua heidän kanssansa."

Tony antoi hänelle sangen tarkan selityksen kadusta, jonka varrella
Oliver asui.

Kun herra Ross oli saanut kaikki tahtonsa toimeen, pyysi hän Tonya nöyryydellä ja kärsiväisyydellä kestämään sitä kipua, joka oli välttämätön seuraus luun-rikkontumisesta. Sitte otti hän jäähyväiset Tonylta, joka kohta syvästi nukahti.

Sunnuntai-iltapuoli oli, kun vanha Oliver ja Dolly astuivat lasten sairashuoneen porstuaan ja kysyivät Tonya. Heitä neuvottiin menemään ylös toiseen kertaan, jossa saisivat hänestä tietoa. Mihin vaan menivät vastaanotettiin heität ystävällisesti ja hyvänsuontoisesti; olipa jotakin vanhan Oliverin ulkomuodossa ja sen iloisan lapsen sulo-silmäyksissä, mikä viehätti kaikkia, jotka heitä näkivät. Eräs holhoja, joka kohtasi heitä rapuilla, kääntyi, Oliverin kysyttyä Tonya, takaisin ylös, ja kädestä taluttaen vei Dollyn Tonyn huoneesen.

Siinä oli paljon ikkunoita, ja aurinko, joka ei koskaan vieraillut heidän asunnossaan, valaisi iloisesti sitä suurta huonetta. Kaikki sängyt olivat katetut valkeilla peitoilla, ja useimmat niistä pikku sairaista, jotka olivat yöllä maanneet, valvoivat ja istuivat nyt vuoteillansa pienten pöytäinsä ääressä, joita he saattoivat lykätä edes ja takaisin pitkin sänkyinsä sivua. Ei lääkkeitä eikä mitään, mikä muistutti sairashuoneesta, näkynyt — paitsi niitä kalveita lasten kasvoja.

Mutta Oliverilla ja Dollylla ei ollut aikaa muita näkemään, kuin Tonya, ja he riensivät siihen huoneen nurkkaan, jossa hän makasi. Hän oli hyvin kalvea, silmät olivat ummessa, ja hänen kasvoillansa näkyi kovan kärsimisen ilmaus, ikäänkun olisi kipu vieläki ollut yhtä suuri.

Oliver ja Dolly lähestyivät sänkyä; Tony ei heitä huomannut. Dolly laski kätensä hänen kalvealle otsalleen; Tony säikähti, aukasi silmänsä ja äkkäsi molemmat rakastettunsa. Se alakuloisuus, joka äsken oli luettavana hänen kasvoissaan, katosi; hänen silmänsä loistivat riemusta, ja äänensä vapisi ilosta, kun hän huudahti: "Dolly! Dollyn ei tarvitse olla huolellisna Tonyn vuoksi tällä kertaa."

"Vaan Dollypa on huolellisna Tonyn vuoksi, kunnes hän paranee", sanoi hän tarttuen pojan käteen.

"Ei, ei!" sanoi vanha Oliver. "Dollyn pitää olla sievä tyttö ja auttaa äidinisää puotitoimissa, kunnes Tony paranee."

Oliver istui sängyn laidalle ja otti Dollyn polvelleen, jotta Tony saattoi nähdä heitä molempia. He eivät paljon puhuneet, sillä eräs hoitajista oli sanonut, että Tonyn ei pitäisi vaivata itseänsä.

Kun he läksivät kotiin, vei holhoja heidät alakerrassa olevan tyttöjen asunnon kautta; hän näet tahtoi näyttää heille huoneitansa, sillä tytöt asuivat vielä komeammasti kuin pojat. Näissä suurissa ja korkeissa huoneissa ulottuivat ikkunat kattoon asti ja uunit olivat marmorista. Syyn, miksi huoneet olivat niin loistavasti laitettu, selitti holhoja: talo oli ennen ollut erään aatelismiehen omana. Uljaita pitoja ja loistavia tanssia oli silloin täällä pidetty, mutta ei koskaan ennen ole sellaista joukkoa, kun tämä, ollut näiden seinäin sisässä.

Ukko Oliver kulki sänkyin välillä, pikku lemmetyisensä sivullaan, ystävällisesti nyykäten jokaiselle hymyillevälle pikku muodolle, joka kääntyi heitä kohden. Muutamat lapsista nyykkäsivät iloisesti Dollylle, pyytäen häntä katsomaan heidän nukkiansa, tahi soittelivat hänelle pelirasioillansa. Mutta toiset makasivat ihan hiljaan tyynyillänsä, puolinukuksissa, ja kauniit kuvataulut riippuivat heidän päänsä kohdalla. Maalauksia oli Vapahtajasta, pienten lasten siunaajana, tahi Kristuksesta, kun hän herätti kuolluista nuoren tytön, sanoen hänelle: "Nouse ylös!" Kyynelet kohosivat vanhan Oliverin silmiin, ja kerran toisensa perästä pudisti hän valkoista päätänsä, kun hän ystävällisesti katsellen kulki sänkyrivien välissä.

"Minä ihmettelen, mitä Herra olisi sanonut", puhkesi hän, "jos hän olisi aikanansa löytänyt jonkun tälläisen paikan. Kylläpä olisi hän usein käynyt siellä. Hän tulee, sen kyllä tiedän, ja käypi edes ja takaisin täälläkin, kun pienokaiset nukkuvat, tahi pitkänänsä valvoen kärsivät kipua yökaudet; Hän siunaa kutakin heistä. Niin, Jumala siunatkoon näitä pienokaisia ja niitä hyviä ihmisiä, jotka ovat lapsille hankkineet tämmöisen turvapaikan. Jumala heitä siunatkoon!"

Oliverista tuntui, että hän viihtyi hyvästi tällä paikalla; hän olisi viipynyt kauemminkin, jos ei holhoja olisi ilmoittanut, että hänen läsnäoloansa nyt tarvittaisi toisessa kohden.

Heidän täytyi siis kääntäytyä kotiin; holhoja suuteli;, Dollya, pisti korpun hänen käteensä ja sanoi hänelle, että sairashuone oli avoinna siellä käviöille joka sunnuntai-iltapuolella. Hän saisi siis vastakin käydä siellä, jos tahtosi.

Oliver otti Dollya kädestä ja alkoi kotimatkan. Hitaisilla askelilla, monta pyörivää ajatusta mielessään kulki hän edelleen; Dolly seurasi vaiti hänen sivullansa.

Kotiin tultuansa puhui ukko koko illan hoidokkaallensa kaikesta, mitä olivat nähneet; miten kauniit ne korkeat salit olivat, miten onnellinen Tony oli "Lasten sairashuoneessa."

Viidestoista luku.

Tonyn tulevaisuuden toiveet.

Vanha Oliver ja Dolly kävivät Tonyn sairauden aikana useampia kertoja sairashuoneessa. Jokaisena sunnuntain iltapuolella olivat he siellä, ja kohta olikin suuri sisäänajoportti, leveät raput ja ystävällinen holhoja heille yhtä tuttuja, kuin heidän pimeä kotinsakin.

Tony parani nopeasti. Kuitenkin pysähtyi hän sinne muutamiksi viikoiksi, kunnes tohtori ilmoitti, että hän oli kyllin vahva menemään ulos kylmällä talvella. Parantumisensa aikana oppi hän paljon, josta hänelle sittemmin oli suurta hyötyä. Edellisenä päivänä kun hän terveenä uloskirjoitettiin sairashuoneesta, tuli herra Ross ja halusi saada puhutella Tonya. Häntä osoitettiin paranevain saliin, jossa hän näki Tonyn istuvan vaiti ja umpimielisenä nurkassa, katsellen miten toiset pojat leikkivät ja suottailivat. He olivat "vieraisilla", pitäen muutamia puulautasia pöytä-astioina ja kestittäin vieraitansa appelsiinin kuorilla ja korpuilla. Tony vaan katseli päältä, se poika raukka ei ollut koskaan oppinut leikkimään.

"Antony", sanoi herra Ross — herra Ross sanoi aina Tonyn nimen täydellisesti, josta Tony oli hyvin mielissään, sillä hän ikäänkun tunsi itsensä miehevämmäksi — "Antony, mitä sinä ai'ot toimittaa sairashuoneesta lähdettyäsi?"

"Saattanenpa mennä takaisin kadulla ja alottaa lakaisemista", sanoi
Tony suruisesti.

"Ei; minä luulen voivani hankkia sinulle jotakuta parempaa askaroimista. Minulla on sisar, joka asuu maalla, noin kymmenen peninkulmaa Lontoosta; hän haluaa poikaa, joka auttaisi puutarhuria ja juoksisi asioilla. Hän on luvannut hankkia sinulle kodin, vaatettaa sinut hyvästi ja pitää pari vuotta koulussa. Silloin sinä tulet noin kahdentoista-vuotiaaksi, sillä arvattavasti nyt olet noin kymmenen-vuotias. Sinä saat sitte määrätyn palkan."

Tony kuunteli tykyttävin sydämin ja kyynel-silmin. Hän ei saanut sanaa suustansa, kun herra Ross lopetti puheensa. Kuinka hyvä olisi vastaanottaa tarjousta! Mutta Dolly ja vanha Oliver!

"Niin", sanoi Tony, "tarjoomanne paikka on mainion etuisa, ja minä tekisin parastani täyttääkseni vaadittuja velvollisuuksia; mutta Dollya ja Oliveria en koskaan saata jättää. Dolly tulisi kokonaan lohduttomaksi, ja ukko on nykyään niin muistamaton, että unhottaisi syömisensäkin, jos se olisi mahdollista. Niinpä esimerkiksi, kun hän aamusilla noutaa sanomalehtiä, tuopi hän usein semmoisia, jotka ovat monta päivää vanhoja; ja jos ostaja tulee ja haluaa sitä tahi sitä sanomalehteä, ei sitä usein olekaan, sillä ukko oli ottanut ostettavansa kappaleet aivan samoja lehtiä. Mutta jos minä käyn sanomia hakemassa, määrään minä kuinka monta numeroa tahdon kutakin lehteä ja tarkoin luen ne sitte. Ennen tänne tulooni en osannut yhtään lukea, mutta kumminkin olin toki oppinut niitä eroittamaan. — Hänen ei ole ajattelemistakaan avata puotiansa aamusilla. Ei, minun täytyy pysähtyä heitä hiukan auttamaan. Mutta ainakin kiitän teitä sydämeni pohjasta."

Tony puhui niin vakaisesti ja järkähtämättömästi, että herra Ross näki mahdottomaksi saada häntä päätöksestänsä luopumaan; vieläkin tahtoi herra Ross ennen ehdotuksensa kumoamista tehdä Tonylle muutaman kysymyksen.

"Mitäs Oliver on tehnyt sinulle, Antony? Onko hän sukulaisesi?"

"Ah, ei", huudahti Tony, "minulla ei ole sukulaisia koko maailmassa; hän otti minut luoksensa rakkaudesta, hän valmisti minulle kelpo makuusijan tiskinsä alle, ett'en tarvinnut kadulla venyä; minä rakastan häntä, herra, ja entäs Dolly! Koko sydämeni on hänen omansa. Minä jään heidän luoksensa elin-ajakseni, vaikkapa täytyisin kadunlakaisemisella ansaita jokapäiväisen leipäni. Ilman sitä olen kuullut hänen usein puhuvan herrallensa minun edukseni, ja kukaties harvat sitä tekevät.

"Kenelle herralle?" kysyi herra Ross.

"Hänelle, joka istuu tuossa", vastasi Tony osottaen taulua, joka kuvasi Vapahtajaa, lapsia siunaamassa; hän puhuu aina Hänelle, niinkuin näkisi Hänet ja Herra sanoo hänelle kaikki. "Ei, parempi on jäädä hänen ja Dollyn luoksi ja jälleen palata kadulle, kuin lähteä pois heiltä, vaikkapa saisinkin koulutuksen, vaatetuksen, ravinnon ja asunnon ilmaiseksi."

"Niin, Antony, tee miten tahdot. Ole vaan vastakin siellä kunnes saisin sinulle jotakuta parempaa kuin katu. Sinä näytät nyt hyvin raittiilta ja terveeltä; onhan sinulla nyt lämmin ja hyvä pukukin, paljoa parempi niitä repaleita, jotka olivat päälläsi tänne tullessasi."

Nähtävästi olivat Tonyn vaatteet entuudestaan olleet merimiehellä, kenties oli ne sairashuoneelle lahjoittanut eräs äiti, jonka poika oli ne pienuuden vuoksi hylännyt, tahi oli muuttanut sinne, missä ei enään vaatteita tarvita. Puku oli karkea, mutta lämmin, ja soveltui Tonylle aivan hyvästi. Hän oli kasvanut suuresti sairautensa ajalla; hänen kasvonsa olivat tulleet valkeimmiksi ja hienommiksi, hiuksensa olivat leikatut ja riippuivat kauniisti kammattuina molemmin puolin päätä. Hän punastui tyytyväisyydestä, kun herra Ross silmäili häntä mieltymyksellä.

"Puvun olen saanut lainaksi", sanoi Tony, "ja saan sitä pitää, kunnes lähden sairashuoneesta." Tätä ajatellessa kohosi huokaus hänen rinnastansa. "Olisipa hauskaa, jos Dolly ja hänen tätinsä Charlotta. minut nyt näkisi, he luultavasti siitä hyvin ihastuisivat, kun näkisivät minut kerrankin siistinä; tuskin milloinkaan enään olen tälläisenä, sillä omista vaatteistani ei ole muuta kuin repaleet jälellä."

"Päälläsi olevat vaatteet ovat sinun omasi, Antony", sanoi herra Ross, "ja huomenna saat mennä ystäviesi luo."

Tämä oli Tonysta liikaa. Hän ei tahtonut luottaa herra Ross'in sanoihin, vaikkapa holhoja, joka vieressä istui ommellen, vakuutti hänelle, että herra Ross oli totta puhunut.

Koko päivän oli hän kokonaan liikutettuna ilosta; hän näytteli kauniita vaatteitaan kaikille lapsille, joita kohtasi, hän silitteli niitä, ikäänkun hyväillen niitä. Mitenkä hänen ystävänsä häntä katselisivat! Vanha Oliver, Dolly, täti Charlotta ja Beppo! Nythän ei kenkään saattanut sanoa, ett'ei Dollyn sopinut ulkona kävellä hänen seurassaan. Hän olisi niin hienosti puettuna kelvannut vaikka prinsessan palveliaksi. Mitäpä huolikaan hän nyt vanhoista saappaista, joiden katoamista hän oli niin katkerasti surkutellut sairastaessaan! Nykyiset saappaansa kiilsivät kuin peilin pinta. Holhoja lupasi tehdä hänelle myssyn ja parannella hänen vanhoja vaatteitansa; niitä sopisi hänen käyttää ulkona katua lakaistessansa.

"Kaksi vaatekertaa!" huudahti Tony ja tunsi itsensä yhtä rikkaaksi, kuin olisi hän äkkiä tullut suuren varallisuuden omistajaksi.

Mikä ilo astua taas Oliverin pimeään huoneesen! — Dolly alussa melkein pelkäsi tätä uutta Tonya, joka oli niin erilainen kun entinen, repaleinen Tony. Ei kuitenkaan kauan viipynyt, ennenkuin hän tutustui hänen somaan, siniseen pukuunsa ja sen kiiltäviin nappihin.

Kun Tony iltasella meni vuoteelle, näki hän sijansa tiskin alla hyvästi järjestettynä, kaikki rei'ät olivat tukitut, ja paperikasan asemesta oli hän täti Charlottan huolen kautta saanut matrassin alaisekseen. "Tässä makaan minä yhtä hyvästi kuin sairashuoneessakin", sanoi Tony itsekseen hetkisen venyttyään.

Kun Tony seuraavana aamuna herättyään ajatteli tulevaa työtänsä, tuli hän suruiselle mielelle. Hän tunsi itsensä hitaaksi ja veltoksi ajatellessaan kadun lakaisemista. Vanhat vaatteensa tuntuivat hänestä niin peräti viheliäisiltä, että hän tuskin saattoi niitä ottaa yllensä, kaikki sivukulkiat, jotka sattuisivat häntä katselemaan, ajaisivat hävyn-punastuksen hänen poskilleen.

Hänen yrityksellään ei ollutkaan toivottua menestystä, sillä nyt olivat kadut ja tiet puhtaanlaiset kauniin ilman vuoksi, ja harvat luulivat tarvitsevansa maksaa hänelle. Pahinta oli, että sukkela "Koira-Tommi" kerran tapasi hänet ja sitte kävi alituisesti hänen luonaan; välistä pilkkaili hän häntä surullisuudestaan ja typeryydestään, kun muka tyytyi niin huonoon työhön; välistä myös osotteli hänelle, mitä hän ansaitsisi ja kuinka hienosti hän saisi olla puettuna, jos tottelisi hänen neuvojansa.

Tonyn kiusaus oli suuri, sillä hänen työnsä oli sangen raskas ja vaivaloinen ja vähän tuottavainen. Lisäksi oli hän sairashuoneessa ollessaan tullut vieraantumaan kovasta työstä, kun hän siellä oli ihan joutilaana.

Mutta "Koira-Tommin" vetkallisen elämän ajatteleminen katosi häneltä heti illan tultua. Kotona oleva Dollynsa kuivasi kyynelet hänen poskiltansa; hänen iloinen, miellyttävä hymyilynsä kevensi hänen kuormaansa.

Vanha Oliver alkoi Tonya opettaa lukemaan ja kirjoittamaan ja hän edistyikin niin nopeasti, että hän kohta voitti Dollyn, joka alkoi yht'aikaa hänen kanssansa opetteleida. Dollyn jälkeen jäämisen syyksi selitti äidinsä, että Dolly piti kaikkea, mitä hyvänsä hän toimittelikin, leikkinä ja tämä leikki oli tullut väsyttävämmäksi kuin piilosilla oleminen. Ja seikka olikin todella, että Dollylla ei ollut halua työskennellä; mutta Oliver ja Tony eivät siitä pitäneet lukua, he pitivät kovin paljon lemmetyisestänsä eivätkä siis nähneet hänen vikojansa.

Silloin tällöin tuli kirjeitä Susannalta, täynnänsä kysymyksiä Dollysta ja hellimpiä varoituksia hänelle että hän olisi sievä ja kuuliainen, kunnes äiti tulee takaisin; vaan ei koskaan Susanna virkkanut milloin hän aikoi tulla.

Kerran tuli kirje, jossa mainittiin, että Dolly oli saanut pienen sisaren Indiassa; hän on Dollyn näköinen, sanottiin kirjeessä.

"Hän on Dollyn näköinen", sanoi Oliver ja Tony, "eihän Dollya ole useampaa kuin yksi."

Kuudestoista luku.

Kuihtunut umpula.

Vieläki kului yksi kesä pitkine, kuumine päivineen. Kävely puistoissa ja suuremmilla kaduilla, missä raitis tuuli aamuin, illoin leuhohteli oli kyllä, kaunista ja suloista, ja keveäin kesäpukuin omistajilla oli tilaisuus tehdä mieluista kävelyä. Mutta ahtaiden ja tiheästi rakettuin kortteerein välissä, missä tuhannen tuhansia ihmisiä oli koossa tukehduttavassa ja paikallaan seisovassa ilmassa, oltiin kuoliaaksi tukehtua polttavasta kuumuudesta.

Ukko Oliveria vaivasi kovasti ankara lämmin, vaan hän ei virkkanut siitä mitään; hän unhotti tavallisesti syynkin väsymiseensä ja heikkouteensa. Nykyään hän ei ollut koskaan selvillä, mikä viikon päivä milloinkin oli, tuskin mikä kuukausi tahi vuosi. Jos joku kuumimpana Heinäkuun päivänä olisi väittänyt, että se oli Huhtikuussa, olisi hän siihen ainoastaan vastannut, että se oli hyvin kirkas ja lämmin siksi vuoden ajaksi. Mutta jos ukolle puhuttiin menneestä ajasta, silloin oli hänellä muisti yhtä hyvä kuin ennenkin. Hän osasi kertoa pitkiä juttuja nuoruudestansa ja selittää luonnon kauneutta syntymäseudullaan niin kuvaavaisesti ja hilpeästi, että Tonylle, joka ei koskaan ollut käynyt maalla, ukon selitysten kautta syttyi halu nähdä niitä ketoja, metsiä ja niittyjä, joista vanhus puhui semmoisella ihastuksella.

Rakasta raamattuaan ei kuitenkaan Oliver unhottanut; hän kertaili sitä luku luvulta, kuvaellen Herransa ja Mestarinsa elämää yhdessä istuessaan hämärässä, joka nyt kesällä oli ainaisena vieraana puotikammarissa, sillä Oliverilla ei ollut varaa alati polttaa kaasua.

Tonyn toimi kadunlakaisiana oli nykyään lakannut, sillä kauniilla ilmoilla ei ollut kenkään palkinnot hänen vaivaansa. Herra Ross tuli juuri kuin auttaja hädässä, toimittaen hänelle juoksu-pojan paikan; tämä Tonyn toimitus kesti kello kahdeksasta aamulla seitsemään illalla. Tonylla oli siis hyvin aikaa avata puotia ja noutaa sanomalehtiä Oliverille ennen työhönsä menemistä, ja sulkea ovet ja panna luukut eteen kotiin tultuansa.

Juoksupojaksi tulo oli suuri askel edelleen Tonylle ja hän oli sangen tyytyväinen toimitukseensa. Hän ei nyt enään koskaan juossut paljain-päin ja paljainjaloin, miten oli tehnyt vuotta ennen, ja lukemisessa ja kirjoituksessa oli hän niin edistynyt, että hän jo osasi lukea vietäväinsä myttyjen päällekirjoitukset, kun ne vaan kerran hänelle luettiin. Nytpä hänellä ei ollut mitään kaunista säätä ja puhtaita katuja vastaan, joista hän ennen oli pahoillansa, kun kadunlakaisemisella henkeään elätteli; päin vastoin ilahutti häntä päivä-paiste ja hyvästi vaatetettu ihmisjoukko, joiden sekaan hän punastumatta taisi antautua, eikä tarvinnut maata kadun-ojissa ja etsiä appelsinin kuoria eineekseen. Nyt sen sijan potkieli hän niitä kadun-ojaan ajatellessaan sitä onnettomuutta, joka niiden syyn kautta oli häntä kohdannut — onnettomuutta, joka kääntyikin hänelle onneksi!

Jos Tony ja Oliver olisivat tarkastellen katselleet pientä Dollya, olisivat he kyllä havainneet hänessä tapahtuneen merkillisen muutoksen. Tämä muutos oli tapahtunut aivan hitaasti, niin ett'ei kenenkään muun kuin äidin silmä olisi huomannut sitä.

Ensimäisenä päivänä joka kuukaudessa, ainoana päivänä josta Oliverilla oli selko — sillä kuukauslehdet silloin tuotiin sisään — oli hänellä tapana asettaa pikku lemmetyisensä ovea vasten ja mitata hänen pituuttansa; ukko, näet, tahtoi nähdä, miten paljo lapsukainen oli kuukaudessa kasvanut, ja teki sentähden aina pienen viivan hänen kiharaisen päälakensa kohdalle. Hän tarkasteli usein näitä merkkiä, ja hymyeli aina nähdessään tyttösensä pitenevän pitenemistänsä.

Näitä viivoja ovessa näki Oliver sangen hyvästi; vaan jos ei huone olisi ollut niin pimeä ja hänen silmänsä niin himmeät olisi Oliver myöskin nähnyt miten ruusut hänen hoidokkaansa poskilta yhäti poistuivat, ikäänkun iltarusko katoaa auringon laskettua. Myöskin hänen sinisilmäinsä kiillon olisi hän nähnyt kadonneeksi; hän olisi havainnut, että nämä häntä katselevat silmät eivät säteilleet niin kirkkaasti kuin ennen. — Paitsi että ukon näkö oli heikko, oli huonekin liian pimeä selvästi näkemiseen; päivän kirkas, elähyttävä valo ei päässyt sisään ja päivä päivältä tuli Dolly yhä enemmin varjossa kasvavan istukkaan kaltaiseksi: ne elävät tosin ja kasvavat, mutta lehtensä ovat vaaleat ja umpulansa pienet. Vähitellen tuli Dolly aina äännettömämmäksi, ja hänen entinen ilomielisyytensä katosi, vaan vanha Oliver ei huomannut mitään muutosta; hän vaan rakasti häntä rakkaimpana aarteenansa. Mutta rakastaessaan Dollya ei hän unhottanut Herraansa ja taivaallista Isäänsä, ja kertomuksia hänen opistaan ja elämästään luki hän ahkerasti.

Dolly tuli yhä surullisemmaksi; usein istui hän tuntikausia kädet Bepon kaulassa, pienet, leppeät, nyt niin laihan kalpeat kasvonsa käännettyinä leimuavaa tulenvaloa kohden, Oliverin vaivaloisesti kuhniessa ympäri huonetta, unhottaen paljon, mutta aina valmisna hymyilemään ja hellästi haastelemaan tyttärensä tyttärelle.

Samoin kuin Oliver oli liian vanha tuntemaan jotain vaivaa olevan
Dollylla samoin oli Tony liian nuori ajattelemaan sairautta ja kuolemaa.

Muutoin tuli Dolly aina iloisemmaksi, kun Tony jälkeen puolisen kotiin tultuansa kertoeli, mitä oli nähnyt ja mitä hänelle oli tapahtunut. Tony näytti tuottavan elämää ja voimaa muassaan, ja Dollya miellytti kiikkuen istua hänen polvellaan, sillä Tonya ei niin väsyttänyt kuin äidinisää. Ja Tony puolestansa oli niin kiintynyt kertomuksiinsa ja Dollyn kysymyksiin, että hän ei huomannut kuumeentapaista loistetta rakkaansa silmissä, eikä kuihtuneita ruusuja hänen poskiltansa. Mitenkä olisikaan Tony havainnut jotain puuttuvaisuutta Dollyssa? Milloinkaan ei Dolly valittanut vaivaansa, ja Tony oli iloinen, että hän oli niin tyyni ja hiljainen hänen läksyjä valmistaissansa.

Mutta kun kesä oli kulunut ja Marraskuun sumuja hajoitteli kova pakkanen joulun edellä, pakkanen, joka ei kulettanut kanssansa mitään kaunista, sinistä taivasta tahi kimmeltävää huurretta, vaan peitti, paarivaatteen lailla, kaupungin ja maan, ja tunkeusi jokaiseen asuntoon hyytä hengittäen, niin että ainoastaan vahvat ja terveet, lämpimästi vaatetetut ja hyvin ravitut ihmiset saattoivat olla sitä pelkäämättä, mutta kalveain, kivuloisten ja köyhäin piti vavista henkensä menettämisen pelosta — silloin pikku Dollykin oli mennyttä. Ukko Oliverinkin huonot korvat alkoivat kuulla heikkoa yskintää, joka tuntui tulevan niinkuin kaiku läheisestä haudasta. Ja kun hän veti pienen lemmetyisensä luokseen ja pani lasit nenälleen katsellakseen häntä, armainta näkyä hänelle tässä maailmassa, silloin äkkäsi hänenkin silmänsä jotain siitä kalvakkuudesta ja turmiosta, minkä salainen tauti oli tuottanut hänen rakkaalle lapselleen. Vanhus pelästyi kovasti, mutta ei tiennyt mitä tehdä. Hän osti karamellia huojentaaksensa hänen yskintäänsä ja ajatteli välistä neuvoa kysyä tohtoriltaki, mutta hän unhotti sen alituisesti. Hän ajatteli neuvotella sisarensa kanssa, kun hän tulisi häntä tervehtimään, mutta täti Charlotta makasi itse niin sairaana, ett'ei kyennyt tulemaan veljensä luoksi.

Seitsemästoista luku.

Yömusta varjo.

Joulu-viikko oli kulunut, ja uusi vuosi oli alkanut kylmällä ja pakkasella. Mutta Tony oli hyvin varustettu pahaa säätä vastaan ja oli melkein mielissään kylmästä ilmasta, sillä silloinpa hän sai juosta voimansa takaa myttyjä kulettaissansa.

Eräänä päivänä, kun hän oli vapaana puolen päivää, palasi hän puolipäivän ajalla kotiin, tuoden muassaan kolme torttua, jotka oli ostanut viettääksensä oikein jouten oloansa. Tony oli kauan odottanut tätä päivää ja itsekseen miettinyt sulkea puodin iltapuoleksi ja mennä Oliverin ja Dollyn seurassa pitemmälle kävelylle kadulle; ja nyt, koska kauan odotettu juhla-aika todellakin oli käsissä, nyt tunsi hän sydämensä niin keveäksi, niin hilpeäksi ja iloiseksi että hän ei hituistakaan huolinut kylmästä tuulesta, mikä häntä vastusti joka kulmassa. Dollya pitää verhota hyvästi, sanoi hän itsekseen, ja Oliverin pitää panna yllensä helminappinen suuri päällystakkinsa, jonka hän on tuonut muassaan maalta neljäkymmentä vuotta sitten.

Hän juoksi katua myöden ja tuli iloisasti viheltäen Oliverin puotiin; hänellä ei tuntunut olevan aikaa kohottaa tiskin-levyäkään, vaan hyppäsi sen yli ja seisoi samassa puotikammarissa. Tony hämmästyi äänettömäksi siitä näystä, mikä täällä kohtasi hänen silmiänsä. Oliver istui pikku Dolly polvilla, ja kyynelet vuosivat ukon ryppyisiä poskia myöden alas hänen rintaansa vasten nojaavan lapsen hennoille kiharoille. Beppo seisoi vieressä nuoleksien Dollyn kättä, joka rauenneena riippui hänen sivullansa. Hänen silmänsä olivat ummessa ja kasvonsa kuolon-kalveana. Haudan hiljaisuus vallitsi huoneessa. Mutta kun Tony kiljaisi mielikarvaudesta, nähdessään Dollya, aukaisi hän väsyneet silmänsä, ojensi häntä kohden laihan, valkean kätensä ja taputteli häntä poskelle: "Dolly on niin kipeä, Tony", sanoi hän vaivaloisesti, "Dolly on niin kipeä."

"En tiedä, miten on lemmetyiseni laita", sanoi vanhus matalalla, vapisevalla äänellä; "hän istui äsken arkun kannella leikitellen Bepon kanssa, kun hän äkkiä lankesi laattialle ja minä luulin hänet kuolleeksi. Nyt on hän, Jumalan kiitos! tointunut jotenkin. Vai miten, armaiseni, eikös sinulla nyt ole parempi ollaksesi?"

"On, äidinisä, Dolly voipi nyt paremmin", vastasi hän heikosti. "Antakaa hänet minulle, herra", sanoi Tony, jonka sydän sykki pikaisesti. "Minä jaksan pitää häntä kauemmin ja kenties paremminkin kuin te. Olettehan jo väsyksissä, ja teidän olisi tarpeellinen hankkia itsellenne vähän ruokaa, ettehän liene päivällistäkään syöneet. Tuleeko Dolly Tonylle?"

Tyttönen ojensi hänelle kätensä, ja Tony otti hänet hiljaan syliinsä ja istui nurkkaan arkun kannelle; hän likisti häntä hellästi ja kun hän ummisti silmänsä, ymmärsi Tony hänen keveästi uinailevan. Vaienneena käveli ukko edestakaisin huoneessa, välistä puhuen ääneen mielikarvautta ja vakaisuutta ilmaisevalla äänellä: "Oi, Herra, rakas Herra!"

Hetkisen perästä tuli hän ja kyyristyi niiden molempain ihmisvesain puoleen, piteli hiljaan Dollyn kättä kuihtuneiden käsiensä välissä, katseli häntä nyykytellen valkoista päätään.

"Kas miten laiha hän on, Tony, kas tätä pikku kättä", sanoi hän, "ah hän menee minulta, hän menee minulta. Niin olen nähnyt kaikki pienokaisen menevän pois, paitsi Susanna raukkaani. Mutta minä en taida mitään tehdä hänen pelastuksekseen."

"Niin", vastasi Tony päättäväisesti, likistäen lasta likemmäksi itseänsä. "Niin, sairashuoneessa hän helposti parannettaisi. Jumala varjelkoon, siellä löytyi pienokaisia, jotka olivat kymmenen kertaa häntä heikommat, ja ne parantuivat muutamassa viikossa. Kohta kun hän herää kannamme hänet sinne, ja hän paranee heti, sen minä lupaan, tohtori tuntee minut, ja minä tahdon puhua herra Ross'ille hänestä. Syökää päivällistä ja olkaa levollisna; lapsen herättyä lähtekäämme."

Jotenkin lohdutettuna Tonyn sanoista meni vanha Oliver laittamaan kuntoon päivällistä itselleen ja Tonylle; hän pani pikku tortun uuniin koetellaksensa sillä Dollyn ruokahalua hänen herättyänsä. Mutta lapsi nukkui raskaasti koko iltapäivän, aina hämärään asti, jolloin lamput sytytettiin, silloin heräsi hän rauhatonna ja kovalla kuumeella. "Tahtoisitko, Dolly, lähteä siihen kauniisen paikkaan, jossa pienillä tytöillä oli nukkia ja soittolaatikoita?" kysyi Tony vapisevalla äänellä, ollen läkähtymäisillään kyynelistä; "tahdotko, Dolly, lähteä sairashuoneesen, missä minä tulin jälleen terveeksi ja missä sain uusia vaatteita? Kaikki olisivat siellä hyvin siivoja pienelle Dolly raukalle; tuletpa kotiin yhtä terveenä ja vahvana kuin minäkin."

"Niinpä, niin", huudahti Dolly innokkaasti, kietoen käsivartensa Tonyn kaulan ympäri, "se oli kaunis paikka, päivä paistoi niin kauniisti siellä, ja Dolly lähtee mielellään sinne. Mutta Dolly tulee sitte kotiin äidinisän luoksi."

Eipä kauan viipynytkään ennenkun he olivat valmisna lähtemään vaikka Dolly ei suostunut syömään lämmintä kaakkua eikä muutakaan. Vanha Oliver pukeusi paksuun päällystakkiinsa, ja sairas lapsi suojeltiin kylmää vastaan niin hyvästi kuin mahdollista. Hän puettiin lämpimimpiin vaatteisinsa, ja sitte kääri Tony paksun sinisen takkinsa hänen ympärilleen, kohotti hänet varovaisesti käsivarrellensa, ja nyt alkoivat he matkansa, Beppo juoksi perässä.

Ilta oli pitkältä kulunut ja pimeä oli jo joutunut, mutta kaduille paistoi kuitenki puodin-ikkunoista valoa; kansa-joukko riensi sinne, tänne sillä juhla-aatto oli. Mutta siitä elämästä ja liikunnosta, mikä rääpieli hänen ympärillään ei Oliver mitään huomannut. Horjuvin askelin kulki hän Tonyn sivulla ja keskusteli koko ajan jonkun kanssa, jota ei kukaan nähnyt eikä kuullut. Tavan takaa näki Tony surullisen hymyilyn karehtivan ukon huulilla, hän nyykkäsi ja kohotti kättään ikäänkun myönnyttäen jonkun puhetta.

Täten kulkivat he niillä kaduilla, joilla oli enemmän liikennettä, kunnes tulivat hiljaisimpaan korttieriin. Tässä yksinäisessä ja hiljaisessa kaupungin osassa löysivät he sen kodin, johon tahtoivat jättää armaansa.

Kahdeksastoista luku.

Ei sijaa pikku Dollylle.

Vanha Oliver tarttui kellonvetimeen ja soitti aivan hiljaan, sillä hän luuli Dollyn nukkuvan, koska hän tyynesti lepäsi Tonyn kylmästä kangistuneilla käsivarsilla. Oven avasi eräs portinvartia, jonka ulkonäkö oli vieras heille molemmille, sillä hän teki palvelusta tavallisen portinvartian sijassa, joka oli saanut virkalomaa päiväksi. Ukko Oliver astui esiin ja osoitti lapsensa lasta, jota Tony piti sylissään; vapisevalla äänellä virkkoi hän portinvartialle: "Me tuomme tänne meidä pientä tyttöstä, joka on hyvin kipeä, ja minä tahtoisin puhutella tohtoria."

"Täällä on huone täynnä nykyään", vastasi ovella seisova portinvartia.
"Huone täynnä?" toisteli Oliver kysyväisesti.

"Niin, kaikki sängyt ovat käytettäviksi otetut. Aivan mahdotonta on valmistaa sijaa useammille.

"Meidän täytyi kieltää pääsy monelta jo tän aamuna, vaikka ne tulivat vastaanotoksi määrätyllä ajalla. Muutoin, mitä teihin tulee, on vastaanottotuntiki jo ohitse."

"Mutta minun tyttöseni on niin kipeä", jatkoi Oliver, "tämähän lienee lasten sairashuone, vai kuinka?"

"Niin, sehän tämä totisesti on, tämä on kyllä oikea paikka, mutta te olette tulleet kovin myöhään, sillä meillä ei ole sijaa useammalle sairaalle. Meidän on kuten sanottu, mahdotonta vastaanottaa, enempää. Mutta käykää sisään ja istukaa odotussalissa hetkinen, minä menen hakemaan jonkun rouvas-ihmisen."

Vanha Oliver ja Tony astuivat sisään ja laskeusivat penkille istumaan.

Täällä oli ne leveät raput mataloine astimineen, joita myöden Dollyn pikku jalat olivat juosseet niin keveästi. Nämä raput johdattivat ylös siihen valoisaan, lämpimään sairaskammioon, jossa pienokaiset parhaillaan olivat nukkumaisillaan.

Tony ei käsittänyt, minkä tähden tilaa ei ollut hänen lemmetyiselleen, joka niin innokkaasti oli halunnut päästä Tonyn rakkaasen sairashuoneesen. Hänen rinnastaan kohosi tuskan huokaus, joka melkein herätti Dollyn, sillä lapsi täristeli itseään pikaisesti ja kääntäysi sinne tänne hänen sylissään.

Oliver laski kätensä kepin päähän, nojasi valkoisen päänsä sitä vastaan ja istui kunnes keveitä askelia kuului rapuilta; tulia oli sairasten holhoja.

"Tässä lienee joku erehdys tapahtunut, rouvaseni", sanoi Oliver silmäillen ympärilleen huoneessa.

"Tämähän on sairashuone lapsille, ja minä toin tänne pikku tyttöni, joka totisesti on pahoin kipeä, ja kun minä anoin apua hänelle, vastattiin minulle, ett'ei löydy sijaa hänelle. Sehän lienee ainoastaan erehdys?"

"Ei", sanoi rouvasihminen, "ei se ole mikään erehdys; täällä on
todellakin kaikki ylösotettuna, eikä ole sijaa ainoallekaan enään.
Meidän on täytynyt lähettää luotamme useampia sisään pyrkiviä tänään.
Keneltä teillä on puoltosana?"

"Puoltosana, sitä en luullut tarvittavan", vastasi Oliver suruisesti; "tyttö on sangen kipeä, ja te voisitte parannella häntä täällä ja vaalia häntä paremmin kuin Tony ja minä. Tässä luulisin olevan kyllin puoltosanaksi. Mistäpä muutoin sitä saisinkaan?"

"Herra Ross'ilta", sanoi Tony innolla.

"Niin, vaikkapa teillä olisi puoltosanakin, emme voisi häntä vastaanottaa, ennenkun joku sänky joutuu tyhjäksi", vastasi rouvasihminen.

"Te ette tunne minua", keskeytti häntä Tony vilkkaasti, "mutta kun minä vuosi sitten lanketessani kadulle vahingoitin sääreni, toi minut tänne herra Ross; täällä tulin terveeksi, tulinpa entistä vahvemmaksikin, ja koska minä täällä ollessani nautin niin suurta hyväntahtoisuutta ja niin hellää hoitoa, en empinyt, kun tämä tyttönen, josta minä paljo pidän, tuli sairaaksi, täällä etsiä turvapaikkaa hänellekin. Jospa vaan tietäisivät täällä sairashuoneessa, että Dolly on sairaana, kohta joutuisi joku sänky tyhjäksi, siitä olen varma. Sillä, näette, minun sairaana ollessani kävi Dolly täällä minua katsomassa, ja kaikki, jotka häntä näkivät mielistyivät häneen. Ah, rouvaseni, sanokaa heille, että Tony on tullut tänne saadaksensa sija Dollylle."

Ihmetellen Dollyn innokasta puolustajaa, vastasi rouvasihminen: "minä vakuutan, että me vastaanottaisimme Dollyn, jos se kävisi laatuun. Hänelle nyt sijaa valmistaissa, olisimme pakoitetut pois lähettämään jonkun nyt jo sisällä olevista lapsista, ja sitä ei käy tekeminen semminkään iltasilla. Tulkaa aamulla takaisin! Kukaties on silloin joku niin terve, jotta saatetaan täältä ulos-kirjoittaa. Saanko minä nähdä sitä lapsi raukkaa!"

Nainen kohotti Tonyn suuren takin kaulasta, joka peitti Dollyn kasvoja, ja katseli sääliväisesti lasta. Dolly oli hyvin kalvea, laiha ja kuihtunut, ja hänen suurissa, tummansinisissä silmissään kimmelteli ylönluonnollinen loisto. Hän ojensi kätensä rouvasihmistä vastaan ja koki heikosti hymyellä.

"Pankaa Dolly kauniisen sänkyyn", kuiskutti hän, "pankaa siihen saliin, missä päivä paistaa niin ihanasti, ja Dolly kohta tulee terveeksi ja palaja äidinisän luo."

"Mitähän minä tehnen", sanoi rouvasihminen kyynel silmin. "Huone on täynnä, enkä siis voi ottaa ketään vastaan, en ainoatakaan. Mutta tulkaa aamulla takaisin, me koemme tehdä mitä voimme."

"Kuinka monta lasta täällä on?" kysyi Oliver.

"Meillä on ainoastaan 75 sänkyä, ja näin kovalla talvella ovat aina kaikki käytettävinä."

"Ainoastaan 75", toisteli vanhus surullisesti. "Ainoastaan 75, ja tässä suuressa kaupungissa löytyy satoja pieniä lapsia. Ne ovat aina sairaana semmoisissa kodissa kuin meillä, niihin ei päivä pääse. Eikös muuta sairashuonetta ole, mihin veisin pienen lemmetyiseni?"

"Onhan niitä vielä pari, kolme lisäksi, vaan ne ovat etäällä, eivätkä ole näinkään suuret kuin tämä. Varmaankin ovat ne kaikki täpötäynnä. Tuskin luulen löytävän useampaa kuin sataviisikymmentä sairasvuodetta koko kaupungissa."

"Eiköhän siis ole missään sijaa pikku Dollyselleni?" sanoi hän.

Vastaamatta pudisteli nainen päätään ja peitti kasvonsa nenäliinallaan.

"Oi!" huudahti Oliver vaikeroiden, "en tiedä mitähän Herra sanonee tästä."

Hän viittasi Tonylle, että kotiin oli lähdettävä, ja poika nousi raskaalla mielellä. Vanha Oliver pani pois keppinsä, otti Dollyn syliinsä ja likisti häntä hellästi.

"Annas minä kannan häntä vähän matkaa, Tony", sanoi hän kääriessään vaatteita lapsen ympärille. "Hän on höyhenen kevyinen vanhalle äidinisällekin. Tahdonpa kantaa pienoistani kappaleen matkaa."

"Odottakaa vähän", sanoi rouvasihminen suudellen Dollya ennenkuin hän peitti hänen kalveat kasvonsa; "jos suvaitsette sanoa minulle asuinpaikkanne, puhun minä: tohtorille, kun hän tulee tänne. Hän on nyt ulkona, mutta minä rukoilen — häntä tulemaan teidän kotiinne. Ja minä luulen että hän ei kieltäydy tulemasta, sillä hän on hyvin siivo mies ja pitää paljon lapsista."

"Tuhannen kiitoksia, rouvaseni", vastasi Oliver. Ja holhojan sanat herättivät uuden toivon ukon sydämessä.

Mutta tämä hänen toivonsa ei ollut kauan kestävä.

Kun hän ja Tony uudestaan olivat ulkona kylmässä, pimeänä talvis-iltana ja, katsoen taakseen, näkivät valon välkkyvän sisällä ja ajattelivat lapsia, jotka olivat suojeltuna sekä vilulta että pimeydeltä, ja ukko tunsi Dollyn likistävän itseään yhä likemmäksi häntä — silloin loppui vanhan Oliverin miehuus. Hän hoiperteli kantaissaan keveää kuormaansa, mutta ei kuitenkaan saattanut jättää pienokaistansa Tonylle.

Niillä kaduilla, joilla he kulkivat, oli vähäinen liikenne, mutta molemmin puolin seisoi muhkeita huoneita, ja välistä kuultiin soitoin ja laulun säveliä kaikuvan niistä. Tony sai korvaansa silloin tällöin muutamia sanoja, joita vanhus puheli astuessaan edelleen.

"Rakas Herra", sanoi hän, "sijaa on ainoastaan seitsemällekymmenelle viidelle pikku karitsallesi, jotka pimeissä solukoissa oleskelevat taudin ja puutoksen vaivaamina. Mitähän sinun kansasi ajatelleekaan. Heillä itsellään on pienokaisia, jotka välistä ovat kipeänä huolimatta kaikesta heidän puuhastansa; he noudattavat lääkäriä ja tekevät kaikkea mahdollista tarvitsematta ajatellakaan kustannuksia. Mutta niiden terveenä ollessa eivät he koskaan ajattele niitä pienokais-raukkoja, jotka makavat kipeänä ja kuolemaisellaan, avutta ja hoidotta. Minä hoidan tätä pienokaista. Rakas, rakas Herra, suo minun pikku armaiseni elää! Kuitenkin, sinä tiedät mikä on paras ja sinä teet mikä paras on. Tapahtukoon sinun tahtosi! Sinä rakastat häntä enemmän kuin kukaan, enemmän kuin minä, ja katso Herra, hän on sangen kipeä."

Väsyneenä ja suruisella mielellä saapuivat he vihdoinkin kotiin. He panivat Dollyn vanhan Oliverin sänkyyn; hän oli nyt täydellisesti valveella ja näytti sangen levolliselta, hymyellen heille molemmille heidän kuuristuessaan hänen puoleensa. Tony tuijotti syvästi häntä silmiin ja kohtasi niissä katseen, mikä pani hänet vapisemaan. Hiljaan hiivi hän pimeälle vuoteelleen tiskin alle, jossa kätki kasvonsa päänalaiseen häkäyttääksensä niitä nyyhkimisiä, mitkä raivasivat tietänsä hänen rinnastaan ulos.

Miten olikaan käypä hänen Dollylleen? Mikähän saattoi hänen sydämensä pelosta värisemään katsellessaan Dollya silmiin. Mikä myrkkyinen tuuli oli suudellut hänen soreaa umpulaansa?

Yhdeksästoista, luku.

Kultainen kaupunki.

Tony makasi pimeydessä kokonaan tuskan ja pelon valtaamana, kunnes kuuli Oliverin heikosti huutavan hänen nimeänsä. Hän kiiruhti sisään ja löysi ukon Dollyn vuoteen vieressä. Vanhus oli riisunut häneltä enimmät vaatteet ja puettanut hänet vaikeaan yöpukuunsa, jotta hän lämpenisi, sillä hänen pikku kätensä tuntuivat kylmiltä ja kosteilta. Tuli oli sammunut heidän poissa ollessaan, ja liesi näytti aivan pimeältä. ja tylyltä. Huoneessa oli kaikki suurimmassa epäjärjestyksessä ja kirkkaasti palava kaasu äikeästi valaisi niitä kaikkia.

Mutta Tony ei nähnyt muuta, kun Dollyn rakkaan muodon ja hänen kuumeesta hohtavat silmänsä. Beppo oli madellut lapsen viereen ja pistänyt kuononsa hänen laihaan käteensä, joka välistä heikosti yritteli häntä taputtelemaan. Vanha Oliver istui sängyn laidalla, lakkaamatta tarkastellen pienokaista, ja koko hänen ruumiinsa vapisi pikaisesti. Tony lankesi polvilleen ja kietoi kätensä Dollyn ympäri: ikäänkun temmaistakseen hänet pois siltä näkymättömältä voimalta, joka uhkasi ottaa hänet pois heiltä.

"Älä itke, äidinisä", sanoi lapsi hiljaan, "älä itke, älä itke, Tony.
Kuolenko minä, äidinisä?"

"Kukaties, pikku armaiseni", sanoi Oliver itkien.

"Mihin minä sitte joudun?"

"Sinä menet hänen luokseen, joka on minun Mestarini ja Herrani, hänen luokseen, joka rakastaa pienokaisia, ja joka ei koskaan anna heidän murhehtia, ei sairastua eikä kuolla, sitte kun he kerran ovat tulleet hänen luokseen."

"Asuuko hän kauniissa paikassa?"

"Se on kauniimpi kuin voin selittääkään", vastasi vanha Oliver. "Herra Jesus antaa heille aurinkoa kirkkaamman valonsa, ja siellä on monta pientä lapsukaista, jotka aina näkevät Isänsä kasvoja."

"Dolly lähtee sinne", sanoi lapsi juhlallisesti. Hän hymyili hiukan ja piti Bepon korvia heikkoin sormiensa välissä, leikitellen niillä. Kyyneltulvan läpi katseli Tony Dollyn armaita kasvoja. Mitäpä hän tekisi? eiköhän löytynyt mitään apua?

"Herra, herra", huudahti hän, "jos herra Jesus on täällä, eikö hän taida, eikö hän tahdo pelastaa armastamme? kysykää häneltä, herra!"

Mutta Oliver ei huomannut hänen puhettaan, sillä ainoastaan siihen kuolevaan lapseen oli hän kiinnittänyt silmänsä ja korvansa; kaikki muu oli kadonnut hänen silmistään; Tonyn ääni ei ulottunut hänelle.

"Tuletko, äidinisä, sinne jälestä?" kuiskasi lapsi kuolevaisen äänellä.

"Tulen ennen pitkää", vastasi hän, ja heloittava naurahtelu, joka saattoi Dollynkin hymyilemään, valaisi hänen kasvojansa. "Kohta lemmetyiseni, kohta tulen minä perästä; sinä olet siellä minua vastaanottamassa, kun minä tulen."

"Dolly ottaa äidinisää vastaan", virkkoi hän vaivaloisesti, jotta sanat tuskin riittivät Tonyn korvaan; "ja Dolly katselee ovella odotellen Tonya, sillä Dollylle tulisi hyvin, hyvin ikävä, jos ei hänkin sinne tulisi."

Tony, joka piti Dollya sylissään, tunsi, miten hän äkkiä väännellehti sängyssä; hän näki hänen ojentavan pienet jäsenensä, ikäänkun olisi ollut kovin väsyksissä; hänen raukeat silmäluomansa sulkeutuivat hiljaan peittäen tummansinisen silmäparin. Hän huokasi syvään, miten lapsi, joka uinahtaa leikistä väsyneenä.

Hellästi laski vanha Oliver vapisevat kätensä lapsen pään päälle.

"Rakas Herra", sanoi hän, "ota minun armaiseni luoksesi, minä jätän hänet sinulle."

Näytti kuin syvä synkeys olisi sijoittunut pojan ympäri; olipa kuin olisi hän vajonnut pohjattomaan kuiluun, mihin päivän säteet eivät ikinä pääse. Mutta vähitellen tointui hän ja silloin havaitsi Oliverin polvillaan nyyhkyttämässä sängyn vieressä, ja Bepon nuolemassa Dollyn kättä, muristen, ikäänkun olisi tahtonut leikitellä hänen kanssansa. Mitään liikuntoa ei näkynyt Dollyn kasvoilla, paitsi niillä lepäävää taivaallista myhäilyä, jota Tony ei sietänyt katsella. Hän pani Dollyn kädet ristiin hänen rinnalleen, kohotti Bepon pois ja levitti lakanan Dollyn yli peittääkseen hänen myhäileviä kasvojansa.

"Herra", huudahti hän, "herra, onko hän poissa?" Vanha Oliver vastasi syvällä huokauksella, ja Tony tarttui käsin häneen, kohottaen häntä pystyyn. "Istukaa nojatuolille, herra", sanoi hän. Lapsen tavalla kääntyi Oliver Tonyn puoleen ja istuihe tuolille. Kuinka usein hän olikin siinä istunut katsellen leikkivää lapsukaista!

Tony pani piipun hänen sormiensa väliin, mutta ukko pudotti sen laattialle, johon se särkyi palaisiksi. Tony ei tiennyt mitä tehdä, tahi mistä apua hakea.

"Herra", huudahti hän, "jos Sinä todellisesti rakastat tätä vanhaa herraa, tee jotakin hänelle, sillä minä en tiedä mitä tekisin, kun pikku Dollykaan ei enään ole eleillä."

Hän istuihe vanhan arkun kannelle, toivotonna silmäillen milloin Oliveria, milloin liikkumatonta olentoa vuoteella. Hän tuskin uskoikaan tätä todeksi. Eihän siitä ollut kauan, kun hän, vapaudestansa ja aiotusta kävelystään ihastuneena, hyppäsi tiskin yli, ett'ei sekuntiakaan suotta viipyisi poissa rakastettuinsa seurasta.

Mutta hän ei istunut kauan, ennenkun kuuli kovan koputuksen puodin ovelle. Hän juoksi kiiruusti ulos katsomaan tuliaa.

"Antony", sanoi hyvin tuttu ääni, "minä tulen tänne tohtorin kanssa katsomaan, miten pikku Dolly jaksaa."

Iloisesti avasi Tony oven ja tuskin oli herra Ross tullut sisään, kun poika syleili häntä, peitti kasvonsa hänen rintaansa ja nyyhkytti katkerasti.

"Oi, te tulitte kovin myöhän!" huudahti hän, "te tulitte myöhän;
Dolly on kuollut, ja minä luulen Oliverinkin menevän samaa tietä.
Sairas-huoneessa ei ollut Dollylle sijaa, ja kotiin tultuamme hän
kuoli."

Tohtori ja herra Ross kävivät huoneesen, ja Tony viittasi ääneti vuodetta, jossa Dolly makasi.

Vierasten äänen kuuluessa nousi Oliver ja, nojaten Tonyn käsivarteen, hoiperteli sängyn ääreen ja otti peiton lemmetyisensä myhäileviltä kasvoilta. "Minä en napise", sanoi hän, "Herran ja Mestarini ei voi tehdä vääryyttä. Hän kyllä tuleekin puhumaan minulle ja lohduttamaan minua; mutta juuri nyt olen kuuro ja sokea häntäkin kohtaan. Minä en ole hairanduksissa, mutta tehtävää on niin paljo; enkä taida edes ajatellakaan mitään jaksavani."

"Jättäkää tämä kaikki meidän huostaan", sanoi herra Ross taluttaen ukkoa takaisin nojatuoliin. "Mutta eikö teillä ole jotain naapuria, jonka luona olisitte yötä.. Te olette vanha mies, eikä siis pitäisi valvoa koko yötä."

"Ei niin", vastasi Oliver päätänsä pudistaen. "Mieluisammin jään tänne omaan kotiini, vaikkapa olisikin sata naapuria, joiden luo saattaisin mennä.. Enhän minä pikku lemmetyistäni pelkää, en, en! Kun kaikki on tehty, mitä tehtävä on, laskeudun minä sänkyyn ja katselen häntä. Yksinäiseksi en tunne itseäni niin kauan, kun hän on täällä."

Tunnin kuluttua oli kaikki valmisna yötä varten. Pienoinen sija oli laitettu huoneen nurkkaan kuolleelle lapselle, missä hän makasi peitettynä valkoisella lakanalla, joka olikin viimeinen niistä, joita Oliverin vaimo oli laatinut nuoruudessaan. Vanhus oli luvannut käydä sänkyyn herra Ross'in ja tohtorin mentyä; hän makasi keveästi uinahtaen, kasvot pienosen päin. Himmeä lamppu paloi kaiken yötä huoneessa ja Tony, jota ei nukuttanut, istui nurkassa Beppo polvella. Sanomattoman syvä suru raskautti pojan mieltä.

Lapsukainen, joka muutama tunti sitten oli leikitellyt hänen kanssaan ja suudellut häntä, oli mennyt tuntemattomaan maailmaan, joka sillä hetkellä oli häntäkin niin likellä, ehkä se ennen hänestä oli näyttänyt kaukaiselta ja kolkalta. Se mahtoikin olla hyvin likellä, koska Dolly niin kiireesti ja pian oli puikahtanut sinne; oliko hänenkin mentävä sinne? tahtoiko hänkin sinne? Kaiketi! Olihan Dolly sanonut, että hän seisoo ovella ja odottaa hänen tuloansa.

Kahdeskymmenes luku.

Päivä koittaa.

Oliver ja Tony näkivät lemmetyisensä haudattavan kirkkomaahan, johon oli useampia virstoja heidän kodistaan. Surullisna ja murheellisna palasivat he sitte tyhjään, kolkkoon kotiinsa.

Aika kului ja vähitellen näytti Oliver unhottavan, että Dolly oli kuollut, sillä usein huusi hän vapisevalla äänellä hänen nimeänsä, tahi etsi häntä niistä lymypaikoista, joihin lapsi oli kätkeytynyt "piilosilla" ollessaan. Ruoka-aikoina asetti hän Dollyllekin lautasen ja erään maalatuilla kukkasilla koristetun kupin, jonka hän oli ostanut kasvatilleen. Ja iltasilla tupakoidessaan istui hän usein ihan ääneti, taikkapa toisteli hiljaan niitä rukouksia, mitä oli opettanut pikku vainajalle.

Tätä nykyä vietti Tony melkein koko aikansa ukon luona, sillä hänestä näytti nyt enemmän kuin koskaan ennen, että hänen oli mahdotonta jättää Oliveria ja puotia. "Minun täytyy luopua juoksu-pojan toimestani", oli hän sanonut herra Ross'ille, "sillä sen vanhan herran muisti huononee huononemistansa, siis minun pitää vointini mukaan hoitaa hänen puotiansa. Ei saata sanoa, että hän ei ole viisas mies, mutta häneen ei koskaan ole luottamista. Hän puhuttelee alituisesti Dollya, ikäänkuin se olisi hänen polvillaan; sillä hän puhuu niin hiljaan, ett'en sanojansa kuulekaan. Mutta minä pidän paljon hänestä, enemmän kuin kenestäkään muusta maailmassa, paitsi pientä Dollyani; olenpa päättänyt, että hänen Herransa on tuleva minunkin Herrakseni, ja hän on valmis aina puhumaan minulle kaikkea mitä tietää Hänestä. Muuten tulen toimeen ilman juoksupojan palvelustani; puotisaalis on kylläksi elättämään meitä molempia."

Ja Tonyn toivo ei pettänyt. Kauppa kävi sangen hyvästi; herra Ross kävi joka viikko heidän luonaan ja antoi hyviä neuvoja asioimistoimiin. Suruisesti ja oudonlaisesti kuluivat kuitenkin päivät; kulkeva aika totutteli kumminkin heitä olemaan Dollytta. Joka sunnuntai-iltapuolella kävivät Oliver ja Tony "Lasten sairashuoneella." He eivät milloinkaan menneet sairashuoneesen, vaan ainoastaan portille, jonka ulkopuolella he aina hetkisen viipyivät. Näissä tiloissa kohtasi usein Oliveria äkillinen levottomuus, ja välistä kuiskaili hän valittavalla äänellä: "rakas Herra, täällä ei ollut sijaa pikku lemmetyiselleni, mutta sinulla oli sija hänelle."

Tonyn suru Dollyn kuolemasta uudistettiin vieläkin, kun täti Charlotta, taudista parattuansa, tuli tervehtimään Oliveria ja sai tietää Dollyn kuolleeksi, eikä nähnyt hänestä muuta kun muiston jälellä, ja hänen pikku vaatteensa järjestykseen ladottuna laatikkoon, missä Oliver säilytti muutamia muisto-kapineita vaimovainaastansa. Hän sai myöskin kuulla että Oliver ei ollut Susannalle kirjoittanut, sillä hänen kätensä oli tullut kovin vapisevaiseksi kynän pitämiseen. Charlotta kirjoitti siis itse, mutta hänen kirjeessä ei tullut Kalkuttaan, ennenkun Susanna ja hänen miehensä jo olivat lähteneet kotimatkalle.

Kaksi vuotta oli vierryt siitä, kun Susanna Raleigh jätti pikku tyttösensä Oliverin puotiin, rukoillen häntä olemaan sievänä tyttönä äidin palajamisen asti. Susanna oli silloin sanonut Dollylle poissa olevansa kaksi päivää.

Nyt oli sen sijaan kaksi vuotta kulunut, kun muutamana kesäiltana eräs pitkäkasvuinen mies, sotilaan puvussa, mutta tyhjä hiha kiinnitetty rinnalle, astui puotiin. Tony oli tiskin takana sanomalehtiä asettelemassa, ja sisään astuva sotilas katseli tutkistellen häntä.

"Hyvää päivää, poikani, mikä on nimesi?" kysyi hän kummastuksella, mikä tuntui hänen äänestäänkin.

"Nimeni on Tony Oliver", vastasi Tony, sillä hän oli joku aika sitten päättänyt ottaa itselleen herransa nimen.

"Antony Oliver", toisteli vieras, "enpä ole ennen kuullut puhuttavan sinusta."

"Niin, oikeastaan sanotaan minua ainoastaan Tonyksi", vastasi hän, "mutta minä asun nykyään vanhan herran Oliverin luona ja sanon häntä vaarikseni. Se on hänen tahtonsa, ja se ilahuttaa minua. Se tuntuu juuri kuin joku olisi minun ja minä jonkun oma."

"Kuinka kauan olet häntä vaariksesi nimittänyt?" kysyi taas sotilas.

"Siitä asti kun pieni Dollymme kuoli", vastasi Tony matalalla äänellä.

"Dolly kuollut!" katkaisi mies ponnahtaen takaisin; hän kalveni ja nojautui tiskiä vasten. "Oi! Susanna raukkaani! pikku tyttö raukkaani! Mitenkä tohtinen puhua tästä vaimolleni, se on kauhistava!"

"Kukas te olette!" huudahti Tony. "Oletteko Dollyn isä? Niinpä niin, Dolly on kuollut, hän kuoli viime Tammikuussa, ja te ette voi ajatellakaan miten me häntä ikävöimme."

"Anna minun nähdä Susanna raukan isää,” sanoi suruisesti Raleigh, sillä hän se oli.

"Tulkaa sisään", sanoi Tony kohottaen tiskin levyä, jonka alla Dolly niin usein oli ollut piilosilla. "Hän on ihan entisen näköinen, mutta hänen muistonsa on mennyt. Kuitenkin voinhan minäkin, yhtä hyvin kuin Oliverkin, antaa teille tietoja Dollysta, sillä hän oli yhtä rakas minulle kuin hänellekin. Olkaa niin hyvä ja astukaa!"

Raleigh astui huoneesen ja näki Oliverin istuvan nojatuolillaan, piippu kädessä ja hiljainen hymyily ryppyisillä kasvoillansa. Kaasun valo heijastui takaisin sotilaan välkkyvistä epoleteista ja valkeasta vyöstä, ja vanhus loi häneen terävän, kysyvän silmäyksen.

"Tunnetteko minua vielä, isä?" huudahti Raleigh, tuskin saaden sanaakaan sanotuksi. "Minä olen teidän Susanna raukan mies ja Dollyn isä."

"Dollyn isäkö!" toisteli Oliver nousten tuolilta ja laskien kätensä
Raleighin olkapäälle.

"Tiedätkö, että rakas taivaallinen Herra on ottanut hänet luokseen?"

"Kyllä sen tiedän", sanoi Raleigh huo'aten. Hän painoi hiljaan vanhuksen jälleen tuolille ja istui itse hänen sivullansa. Muutaman minuutin istuttuansa otti Oliver Raleighin tyhjän takin hihan käteensä.

"Sinä olet menettänyt käsivartesi", sanoi hän sääliväisesti.

"Niin, överstiämme vastaan ryntäsi tiikeri viidakossa, ja minä pelastin hänet; mutta peto repäisi rikki käsivarteni ja musersi kynkkäluunki hampaittensa välissä. Minä tulin silloin kelvottomaksi sotilaaksi."

"Vai niin, mutta Herra tiesi kaiken senkin."

"Niin hän tekikin, ja hän on opettanut minut tuntemaan itseänsä enemmän kuin ennen tiesin. Hänen sotamiehekseen en ole kelvoton. Mutta vieläkään en paljo tiedä siitä palveluksesta, ja sinun pitäisi opettaa minulle siitä, isä. Salli minun kutsua sinua isäksi Susanna raukan tähden; tandotko sitä?"

"Kyllä, kyllä lapseni", sanoi Oliver pitäen kädessään Raleighin tyhjää hihaa.

"No niin, isä", lisäsi hän, "koska minä en voi olla armeijassa ja koska överstikin on haavoitettu, olemme kaikki tulleet kotiin. Mutta Susanna pienen tyttömme kanssa seurasi överstinnaa ja lähetti minut Lontoosen katsomaan Dollya ja sinua."

"Sinun pikku tyttösi?" sanoi Oliver kysyväisesti.

"Niin", sanoi Raleigh, "hän syntyi Indiassa. Hän kastettiin Mariaksi, mutta me nimitämme häntä Pollyksi. Siellä kaukana oleskellessamme oli hän alituinen muistutus Susannalle täällä kotona olevasta Dollysta. Ah, mitenkä voinen puhua hänelle Dollyn kuolemasta?"

Molemmat vaipuivat äänettömyyteen, ja Tony jätti heidät, sillä aika oli sulkea puoti.

"Susannan mies Oliverin luona", ajatteli Tony itsekseen. "Susannan mies; kuinka hyvästi muistan sen illan, jolloin seurasin Susannaa ja sitä pikku tyttöä nähdäkseni, miten tapahtuisi äidin jätettyä lapsensa puotiin. Kuinka ihmeellistä! Silloin olin ryysyinen, paljasjalkainen, ei ollut kotia, ei ketään jota rakastin, eikä ketään, joka rakasti minua. — Niin ihan tässä seisoi Oliver sinä iltana ja katsasteli lapsen äitiä! Se oli Susanna, joka meni pois lastansa sen enempää näkemättä."

Surulliset muistot pyörivät Tonyn mielessä; hän tahtoi karkoittaa niitä, alkaen viheltää iloisaa säveltä, mutta se ei tahtonut auttaa, hän oli itkuun pakahtumaisillaan. Lopetettuaan työnsä puodissa palasi hän Oliverin ja Raleighin luoksi.

"Ja Susanna ja minä saamme asunnon överstin puistossa", sanoi Raleigh, "ja minä tulen muiden palveliain ja puutarhan työmiesten peräänkatsojaksi. Rakennus on kaunis, useilla asuinhuoneilla. Sieltä on laaja ja kaunis näköala; näkyypä Wrekin'in kukkulain huiputkin, joiden välillä järvet siintää. Jotenkin lähellä överstin kartanoa on lapsuutesi koti; sinne saatamme mennä, milloin vaan tahdot. Kun överstinna puheli, missä kartano oli, huudahti Susanna innokkaasti: 'Sehän on oiva paikka isälle'! Tandotko vaan mielelläsi tulla asumaan oman Susannasi luoksi sinun omaan kotiisi, vai kuinka isä?"

"Tahdon kyllä, vähäksi aikaa", vastasi vanha. Oliver hymyten.

Tony tunsi kummallisen tuskan ahdistavan sydäntänsä näitä sanoja kuullessaan. Jos vanhus menisi asumaan tyttärensä luo, silloinhan tämä koti katoaisi Tonylta, ja hänen täytyisi taas kuleksia kaduilla. Nyt taitaisi hän hyvin ansaita elatuksensa, eikä tarvinnut pelätä jotta olisi pakko maata Coventgarden'issa tahi jonkun sillan alla; mutta hän jäisi taas yksinäiseksi, ja kaikki siteet, jotka kiinnittivät häntä Dollyyn ja vanhaan Oliveriin, murtuisivat. Häntä ihmetytti sallisiko Herra Jesus sitä.

"Mutta minä en voi jättää Tonya", huudahti vanhus kiirusesti. "Jumala siunatkoon poikaa, hän on ollut kuin oma lapseni! Hän nimittää minua vaariksi, ja se oli hän, joka miellytteli minua surun ajalla. Herra antoi hänet minulle samana iltana, kun hän pikku Dollynki luokseni lähetti. En, en! Ja Dolly rakasti Tonya; käyköön Susanna täällä minua tervehtimässä. En, minä en voi jättää poikaani."

Oliver oli laskenut käsivartensa Tonyn ympäri ja puhuessaan vetänyt häntä yhä likemmäksi itseänsä, niin että ukon kuihtunut poski vihdoin koski pojan otsaan. Dollyn kuoltua eivät he milloinkaan olleet niin onnelliset kuin nyt.

"Niin, mutta siitä pitää överstinnan ja överstin saada tietoa rakas Tonyni", sanoi Raleigh, kun Oliver oli puhunut niistä toimista ja ystävyyden näytteistä, mitä Tony oli hänelle osoittanut. "Mutta hyvästi nyt." — Ja sotilas puristi Tonyn kättä niin voimakkaasti, että hänen sormiansa kirvelsi.

Mutta Tony ei sitä tuntenut, sillä hänen sydämensä kovin sykähteli ilosta.

Yhdeskolmatta luku.

Polly.

Kaltevan mäen rinteessä, jonka kukkulalle överstin loistava linna oli rakettu, oli Raleighin perheen asunto. Ylt'ympäri sitä somasti rakennettua huonetta oli pylväistö, soreasti koristettu köynnöskasveilla ja kukkasilla. Pylväistöstä oli viehättävä näköala; siitä näkyi lavea tasanko kunnaineen ja laaksoineen. Kaukana taivaanrannassa näkyi vuori, jonka kukkulat katosivat pilviin ja tasankoa myöden kulki edelleen moni mutkainen Severn, jonka aallot väikkyivät päiväpaisteessa. Korkeasti ja majesteetillisesti kohosi etäällä Oliverin rakas vuori, Wrekin. Sen huiput kimmelsivät iltaruskossa, ja selvästi näkyi senkin kallion kärki, jota pakanuuden päivinä pidettiin alttarina tulen jumalalle.

Susanna oli koko päivän ollut ahkerassa toimessa. Hän oli valmistanut kaikki isänsä vastaanottamista varten ja opettanut pientä, kahdeksantoista kuukautista tyttöänsä sanomaan: äidinisä.

Hän silmäili vähän väliä maantielle nähdäkseen vaunut, missä Oliver,
Tony ja hänen miehensä olivat tulossa.

Tony ei saanut vanhuksesta erota, niin oli sanonut sekä översti että överstinna, kun saivat kuulla hänestä puhuttavan; hänen tulee olla juoksu-poikana ja välillä työskennellä puutarhassa. Hänen pitää asua yhdessä vanhan Oliverin kanssa.

Susannan silmät olivat veriset, sillä hän oli paljon itkenyt pikku tytärtänsä. Mutta hän ei ollut aikonut vuodattaa ainoatakaan kyyneltä isänsä tultua, ett'ei siten häiritsisi vanhuksen iloa.

Vihdoin saapui vaunut; Raleigh ja Tony hyppäsivät alas auttamaan vanhaa Oliveria ulos, ja Susanna pani pikku Pollynsa maahan istumaan, riensi isäänsä vastaan ja syleili häntä. Vanhus parka oli ihan vaiti. Hän ei ollut puhunut sanaakaan vanhan kotinsa jätettyä; hän vaan katseli ympärilleen, kun he ajoivat kaunista tietä myöden. Hänen mielensä näytti olevan tavattoman levotonna. Kun hän ensiksi loi silmänsä Wrekin'in kukkulaan, kohotti hän hatun valkoisesta, tutisevasta päästään ikäänkun tervehdykseksi rakkaalle ystävälleen, jonka hän monta vuotta poissa oltuaan uudestaan oli kohdannut. Nyt seisoi hän hiljaan portilla, nojautuen Susannan käsivarteen ja silmäili ympärilleen hellästi, mutta surumielisesti hymyellen.

Täällä oli ilma raitis ja puhdas; aurinko valaisi kaikkia, puutarhan kukkasia ja kukkulain jalavia. Hän tarttui Tonyn käteen ja osoittaen laskeutuvaa aurinkoa, kuiskasi suruisesti: "Ah, jos pikku lemmetyiseni olisi saanut rahdunkaan semmoisesta päiväpaisteesta."

Tuskin oli hän saanut nämä sanat sanotuksi, kun kuuli vähäisen kimeän äänen takanaan, niin Dollyn moisen, että sekä Oliver että Tony äkkiä kääntyivät sinne päin. Se lapsi, jonka äänen he kuulivat, ei ollut Dolly, sillä se oli vielä häntäkin vähäisempi; mutta kun Polly tuli juosten käytävää myöden, näkivät he hänellä olevan samanlaiset valkoiset kiharat, samanlaiset siniset silmät ja ruusuiset posket kun heidän lemmetyiselläänkin oli ollut kaksi vuotta sitten. Hän juoksi ja piiloittihe äitinsä leningin taakse, mutta Susanna kohotti hänet ja vei vanhalle Oliverille.

"Sano: äidinisä ja anna hänelle muisku, Polly", sanoi äiti mielitellen.

Pienokainen kainosteli ja ujosteli, mutta viimein rohkaisi mielensä, ja taputtaen ukon poskia suuteli häntä ja huudahteli heleällä äänellään: "äidinisä, äidinisä."

"Isä, ällös nyt olko kauemmin ulkona", sanoi Susanna, "Raleigh odottaa sisällä."

Sisään tultuansa näki ukko nojatuolissa jo järjestyksessä kakluunin vieressä. Susanna oli pannut huoneen lämmitä, jotta ukko lämpenisi matkustuksen perästä, ja Polly istui ensin ukon sitte Tonyn polvilla, eivätkä he saattaneet vieroittaa silmiänsä hänestä.

Mutta ah! Polly ei ollut Dolly, ei se lemmetyinen, joka oli tehnyt heidän pimeän kotinsa Lontoossa niin valoisaksi ja iloisaksi. Hän oli mennyt kotiinsa taivaallisen isänsä huoneesen ja nyt odotteli heitä sinne. Tony oli vielä kauan, ennenkuin hän pääsi ainaisesti yhteen lemmetyisensä kanssa, mutta vanha Oliver erosi kohta täältä.

Kun hän hiljaan ja tyytyväisesti suloisena kesäiltana istui lastensa ja ystäväinsä keskellä ja Susanna lauloi Pollya nukuttaaksensa, kuuli Tony hänen puoliääneen sanovan, miten tavallisesti: "vähän ajan perästä tulen minä takaisin ja otan teidät tyköni, ja missä minä olen, siellä pitää teidänkin oleman. — Niin, tapahtukoon siten, rakas Herra Jesus!"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK YKSIN LONTOOSSA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- YKSIN LONTOOSSA

- SISÄLTÖ:

- ENSIMÄINEN LUKU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE